Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Karen Schaler: Královská vánoční pohádka

Vydání první

Copyright © 2021 by Karen Schaler

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2549. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Royal Christmas Fairy Tale

vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Mary Ann Smith

Motivy předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1923-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1924-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Karen Schaler

Královská vánoční pohádka

Tato kniha je věnována každému, kdo je připraven vybudovat si svou vlastní pohádku a štěstí až navěky.

Doufám, že vás inspiruje a připomene vám, že možné je všechno. Stačí jen věřit…

1. kapitola

Sváteční trh v evropském stylu vypadal jako splněný vánoční sen, zasazený přímo doprostřed Manhattanu. A Kaylie Karlyleová vytáhla do boje s podvodníky, kteří se pokoušeli prodávat falešné Santy.

Vládl soumrak neboli to, čemu Kaylie s oblibou říkala magická hodina, kdy den přecházel v noc, těsně předtím, než se objevily první hvězdy. Stovky bílých světýlek vánočního trhu ozařovaly tančící sněhové vločky, které se právě začaly sypat z nebe.

Byla to navíc jedna z nejlepších denních dob pro natáčení a Kaylie, investigativní televizní reportérka, spoléhala na to, že její kolegyně, kameramanka Rachel, zachytí všechno, co se stane.

Do Vánoc scházel jen týden, a čím dřív dostane svůj příspěvek do zpráv, tím líp.

Kaylie se s Rachel po boku proplétala mezi desítkami slavnostně nazdobených vánočních stánků, nabízejících všechno možné od ručně pletených zimních čepic, palčáků a svetrů až po starožitné vánoční ozdoby, řemeslné výrobky a sladké i slané vánoční dobroty.

Každý stánek byl ověnčen stejnou čerstvou, voňavou girlandou z chvojí, takže si člověk připadal, jako by procházel magickým lesem.

K tomu kouzlu a veselí přispívali i zpěváci koled, jako vystřižení ze stránek románu Charlese Dickense. S gustem zpívali „Přejeme vám veselé Vánoce“.

Ale Kaylie byla tak soustředěná na svou reportáž, že se nemohla kochat tím, co se děje kolem. Přidala do kroku. „Fajn, Rachel, jsme skoro na místě. Plán znáš, že?“ Ale když se otočila, Rachel tam nebyla. „Rachel?“

Rozhlížela se po ní, nedávala pozor na cestu a do někoho vrazila.

„Promiňte,“ omluvila se, obrátila se k tomu člověku a zjistila, že hledí do očí tradičnímu Santovi. Měl na sobě dlouhý červený sametový plášť, složitě lemovaný zlatým vyšíváním. Dlouhé bílé vousy působily stejně opravdově jako jiskřičky v jeho očích.

„Hohó! Prr!“ spustil a hurónsky se zasmál. „Vypadá to, že tu má někdo naspěch.“

„Vážně se omlouvám,“ vyhrkla Kaylie. „Já vás neviděla. Dívala jsem se po své kameramance.“

Santa zvedl ruku s polaroidem. „Nechcete se radši zvěčnit se mnou?“

Než stačila odpovědět, s gustem cvakl snímek a podal jí obrázek s přáním: „Veselé Vánoce.“ Ukázal si na nos a pak na ni. „Možná byste měla trochu zvolnit, užít si tuhle dobu. Jsou Vánoce, nejhezčí období roku.“ Zamrkal na ni a zamířil ke skupině dětí, které už na něj čekaly.

Kaylie se zasmála, hodila si fotku do vaku a v tu chvíli zahlédla Rachel u stánku s vánočními svetry. Jak se tak blížila, viděla, že všechny kousky, které si kamarádka prohlíží, by mohly být horkými favority na vítězství v soutěži o nejšerednější vánoční svetr. Rachel se usmála, když ji uviděla, a zvedla svetr ozdobený obrovským culícím se sobem. Na obou stranách z něj trčelo huňaté hnědé paroží.

„Koukej, co jsem objevila,“ řekla nadšeně.

„Já už myslela, že jsem tě ztratila.“

Rachel po ní blýskla provinilým úsměvem. „Promiň, nemohla jsem odolat. Ty svetry na mě volaly. Koukej na tenhle.“ Předvedla jí další, tentokrát s červenými a zelenými blikajícími vánočními světýlky. Než to Kaylie stačila okomentovat, už sahala po třetím svetru. „A tenhle se mi taky moc líbí. Všechno je to na suchý zip, můžeš to předělat a vyrobit si vlastní vánoční scénu.“ Přilepila na Santovy sáně sněhuláky a perníkového panáčka. „Ani ti nevím, který se mi líbí nejvíc.“

Kaylie se zasmála. „Dělej, musíme jít. Nakupovat můžeš potom.“ Vykročila dál a Rachel pospíchala za ní.

„To je fajn, protože ještě nemám všechno na Vánoce.“ Naposledy se přes rameno podívala na svetry.

„Ty vážně uvažuješ, že tohle koupíš jako vánoční dárek?“ divila se Kaylie. „Komu?“

Rachel se na ni zašklebila. „Sobě.“

„To jako vážně?“

„Ano,“ potvrdila Rachel s přesvědčením. „Ty sama sobě k Vánocům nic nekupuješ?“

„Jistěže ne.“

Kolegyně se na ni překvapeně podívala. „Tak to bys měla. Pořád se snažím objevit něco unikátního a tady je super výběr.“ Obrátila se kolem dokola a všechno vstřebávala. Zahlédla obří plyšovou cukrovou hůlku, dychtivě se k ní rozběhla a uchopila ji. „Třeba tohle. Copak se ti to nelíbí?“

Kaylie se zasmála. „Nelíbí. Já chci sladkosti k jídlu, ne jako dekoraci.“

„Á, takže cukrové hůlky máš ráda. Ještě že to vím. Myslela jsem si, že bojkotuješ všechno vánoční.“

Kaylie se zamračila. „Ty ze mě děláš Grinche.“

„Nezdobíš si byt. Nemáš stromek. Nikdy jsi v práci nepřišla na vánoční večírek. To je podle mě Grinch jako vystřižený.“

„Tak předně, Grinche mám ráda. Uvažuj o tom. Ten chudák zelený byl pořád jenom týraný a nepochopený. Ale nakonec se vzpamatoval, a o to jde, ne? Takže, já proti Vánocům nic nemám. Jenom o svátcích vždycky pracuju, je to pro mě jako každý jiný den. Netrávím je s rodiči, ti jezdí do Karibiku, nesnášejí zimu a milují pláže. Vždycky mě a sestru zvou, ať jedeme s nimi, jestli chceme, ale…“

„Budu hádat. Nikdy nejedete,“ dořekla Rachel za ni.

„Protože je pro nás obě práce přednější. Vždycky se dobrovolně hlásím, že si vezmu službu za ty, co mají děti, ať můžou být na svátky s rodinou. Sestra Amelia pracuje v Německu, vede program pomoci rodinám pro armádu. Pomáhá těm, kdo mají někoho ve službě. Vánoce jsou pro rodiny vojáků vždycky hrozná doba, takže má co dělat. Už je to víc než deset let, co jsme se všichni dohodli, že jednodušší bude sejít se někdy v lednu nebo v únoru, až se nám to bude všem hodit. Není to rozumné?“

„Asi ano,“ připustila Rachel. „Jenom si myslím, že je smutný, že přicházíš o všechno to vánoční kouzlo, o tohleto.“ Zaculila se, zvedla roztomilého plyšového perníkového panáčka a zakývala jím před Kaylie. „Mohla by sis s ním dát vánoční rande.“

Kaylie se zasmála a vztáhla ruce na obranu. „Díky, ale obejdu se bez něj.“

„Ty jsi ale nafrněná. Vadí ti ty velký kulatý oči, nebo krátký ručičky?“ zeptala se Rachel a objala plyšáka. „Podle mě je boží. Ale vážně, kdy jsi měla naposled rande?“ Odložila panáčka a vydala se dál. „Počkat, vím, co řekneš. Měla jsi moc práce. To je obehraná písnička. Víš, co se říká, když člověk pořád pracuje a vůbec se nebaví?“

„Že bude brzo povýšený,“ utřela ji Kaylie a zavěsila se do ní. „A teď pojďme pracovat. Víš, co po tobě chci?“

„Jasně,“ odpověděla kamarádka se sebejistým úsměvem. „Začnu točit, jen co dojdeš ke stánku se starožitnými Santy.“

„S falešnými Santy,“ opravila ji Kaylie.

Rachel nechápavě zavrtěla hlavou. „Pořád se mi nechce věřit, že někdo o Vánocích prodává falešný Santy. Kdo to může dělat? To nosí špatnou vánoční karmu, ne?“

„Stoprocentně,“ souhlasila Kaylie. „Zvlášť když je prodávají jako unikátní, rukodělné sběratelské umělecké kousky z Evropy. A ještě k tomu tvrdí, že veškerý zisk jde na dětskou charitu.“

Rachel se zamračila. „To je hrozně špatný.“

Kaylie přikývla. „Já vím, a my to napravíme.“

„A proto s tebou tak ráda točím,“ usmála se kamarádka. „Vždycky jdeš po grázlech, i o Vánocích.

„Zvlášť o Vánocích,“ zdůraznila Kaylie. „Co bych byla za investigativní reportérku, kdybych to nedělala?“

„A proto dostaneš ten nový pořad, Kaylie na vaší straně. Kdy se to oficiálně oznámí?“

Kaylii se rozsvítily oči. „Bob říkal, že zítra večer na vánočním večírku. Nemůžu se dočkat. Pro tohle jsem dřela, o tomhle jsem snila, proto jsem šla na žurnalistiku. Vždycky jsem chtěla vlastní pořad, pomáhat lidem, co si sami pomoct nemůžou. To jméno mám vymyšlené už dávno a taky mám pohromadě nápady na první měsíc. Dokonce se mluví o tom, že by to mohlo běžet celonárodně. Dostanu šanci ukázat, co dovedu, a snad konečně získat místo v celonárodní televizi. Čím větší publikum, tím víc lidem můžu pomoct.“

„Jestli to někdo dokáže, tak jsi to ty,“ ujišťovala ji Rachel. „Nikdy jsem neviděla nikoho tak tvrdě pracovat. Jsi nejzapálenější člověk, jakýho znám.“

„Díky,“ řekla Kaylie s úsměvem. „Hodně to pro mě znamená a to povýšení nemohlo přijít v lepší dobu. Zase mi zvedli nájem, musím splácet studentské půjčky a docházejí mi úspory a –“

Náhle se zastavila a ukázala na stánek, který hledala. „To je ono!“

Byl přilepený na okraji vánočního trhu, aby to vypadalo, že patří k těm oficiálním. Všimla si, jak se dokonce pokusil napodobit girlandu a světýlka, aby se co nejvíc podobal ostatním, ale když se člověk podíval pořádně, viděl, že girlanda není pravá, stejně jako nabízené figurky Santů.

Před týdnem dostala Kaylie tip, že na různých vánočních trzích a svátečních akcích po městě někdo prodává údajně jedinečné sběratelské figurky Santů a sbírá prostředky na dětskou charitu. Ten, kdo jí dal tip, přidal i jednu koupenou figurku, aby ji Kaylie mohla prozkoumat. Ukázalo se, že se nemýlil. Všechno na tom Santovi bylo falešné a údajná charita neexistovala.

Kaylie už podobné reportáže dělala, šlo o prodej napodobenin značkových kabelek, peněženek a hodinek, ale pokusy vydělávat na vánočních dekoracích, to byla novinka. Pokud s reportáží uspěje, bude to zároveň podvodníkova derniéra.

Rychle zkontrolovala Rachel, jestli je připravena natáčet. Ta přikývla, ukázala jí zdvižený palec a Kaylie sebejistě přistoupila ke stánku.

„Promiňte,“ oslovila chlapíka za pultem. „Jsem Kaylie Karlyleová z Aktualit na Šestém kanálu.“ Vzala do ruky jednoho z usmívajících se Santů. „Chci si s vámi promluvit o vašich figurkách…“

Kaylie a Rachel stály před obřím monitorem v newsroomu a sledovaly, jak jejich příspěvek o Santech běží ve večerních zprávách. Když byl u konce, zvedla Rachel ruku a plácly si.

„To se povedlo, Kaylie.“

„Nápodobně,“ opáčila. „Ten poslední záběr do tváře toho chlapa, když pochopil, že spadla klec, ten je k nezaplacení.“

„Hned tak dalšího falešnýho Santu neprodá,“ dodala Rachel. „Už je na seznamu zlobivých a dostane do punčochy uhlí.“

Kaylie se zasmála. „Protože se Santou si není co zahrávat.“

„Ani s Kaylie Karlyleovou,“ dodal Bob, který se k nim připojil. „Dobrá práce, od vás obou.“

Kaylie ho odměnila úsměvem. „Díky, šéfe. Taky za to, že jste mi na to dal čas navíc.“

„Odevzdala jsi to, jak jsi slíbila,“ řekl Bob. „A vyšlo to skvěle.“

Pro Kaylie taková chvála od Boba znamenala všechno. Nebyl jenom její šéf a vedoucí zpravodajství televizní stanice, ale i její učitel. Ten, komu vždycky věřila a ke komu se obracela pro rady. Věděla, že by dnes nebyla tam, kde je, kdyby s ní Bob před pěti lety nezariskoval, poté co přišla do New Yorku a snažila se najít práci.

Dělala místní televizní reportérku ve Phoenixu, ale odjakživa snila o práci dopisovatelky některé z největších stanic v zemi. Věděla, že o tahle místa se vede lítý konkurenční boj, a aby v něm měla šanci, potřebovala být tam, kde sídlí stanice. A tak se přestěhovala na Manhattan, odhodlaná vzít každou práci na volné noze, jaká bude v oboru k mání, a dělat, co se dá, aby se osvědčila, dokud si nevyslouží místo kmenového zaměstnance.

Bylo jí jasné, že o příležitosti se zuřivě bojuje, a tak přišla do města s plánem.

Coby investigativní reportérka věděla, že každý šéf zpravodajství chce exkluzivní zprávy, s nimiž by porazil konkurenci. A tak už ve Phoenixu nasadila všechny páky, dokud nenašla exkluzivní téma, které by mohla nabídnout v New Yorku a přesvědčit je tam, aby jí svěřili práci na volné noze.

Ale i tak se ukázalo, že je to mnohem náročnější, než si myslela. Všechny sdělovací prostředky, které oslovila, o příspěvek stály, ale zároveň chtěly, aby ho zpracoval některý zavedený reportér, protože Kaylie nebyla v oboru známá. Nikdo nebyl ochoten dát jí šanci.

Úspory se rychle tenčily a už se chystala vzít místo servírky, když v jedné kavárně narazila na Boba. Stál ve frontě před ní a ona si všimla, že má na sobě bundu s logem Aktualit Šestého kanálu.

Poslouchala, jak se baví s baristou, a když zjistila, že je šéfem zpravodajství, pokoušela se s ním seznámit, jenže narazila na hradbu jeho asistentů. A tak ho doslova pronásledovala po ulici až k sídlu stanice. Čím rychleji šel, tím rychleji mu vnucovala svou exkluzivní reportáž a několik dalších, které měla v záloze.

Zdvořile jí odpověděl, že nemají žádné pracovní příležitosti pro reportéry na volné noze, ale ona to nevzdala. Následující ráno tábořila v kavárně znovu.

Tipovala, že to bude jeho pravidelná kávová zastávka. A tušení ji nezklamalo. Následující týden se s ním setkávala v kavárně každý den, doprovázela ho ke stanici a vnucovala mu další a další témata, která vymyslela předchozí večer.

Nakonec ho její houževnatost a nápady přemohly, poddal se a zadal jí na zkoušku jednu reportáž. Chopila se příležitosti a skočila do práce rovnýma nohama.

Kdykoli teď Bob tu historku vyprávěl, líčil to tak, že jí dal šanci jedině proto, aby si zas konečně mohl v klidu vypít kafe.

První zakázka dopadla dobře. Pro začátek dostala práci na dva dny v týdnu o víkendech, coby pohotovostní reportérka na volné noze. Byl to náročný rozvrh, ale ona si nikdy nestěžovala. Do roka jí její zápal, odhodlání a elán vynesly místo na plný úvazek.

Bude navždycky Bobovi vděčná, že jí dal šanci, když to neudělal nikdo jiný. Byl na ni tvrdý. Nikdy jí nic neulehčoval, ale ona věděla, že všechny výzvy, které před ni staví, znamenají důvěru, že je zvládne, a taky je pokaždé zvládla. Dělala, co bylo třeba, aby nikdy nezklamala šéfa, stanici ani sebe.

Proto pro ni tohle povýšení, které ji čekalo, vlastní týdenní pořad Kaylie na vaší straně , znamenalo všechno.

První den v televizi jí Bob řekl, že práce investigativního reportéra znamená dělat hlídacího psa pro společnost, mluvit za ty, kteří nemohou vystoupit sami za sebe.

Vzala si tu odpovědnost k srdci a jednala podle toho.

Jejím cílem bylo odjakživa odhalovat podfuky a tajnosti a ukázat pravdu. Někdy likvidovala multimilionové firmy z žebříčku Fortune 500 zapojené do podvodů, jindy, jako třeba dnes, pomáhala lidem, aby nekupovali falešného Santu pro falešnou dětskou charitu. Cítila, že každé téma je důležité a že si lidé zaslouží znát pravdu.

Jak se teď rozhlížela po newsroomu, napadalo ji jediné slovo. Domov. Tady trávila veškerý čas a nebylo místo, kde by byla raději.

Obrátila se zas k Bobovi, cítila se plná energie a nadšení. „Víte, mám výborný nápad na pokračování tohohle tématu, chtěla jsem to s vámi probrat. Právě jsem dostala tip na další falešnou charitu, na kterou si musíme posvítit, a…“

„Počkej, Kaylie,“ přerušil ji Bob. „Pojďme si promluvit ke mně do kanceláře.“ A už byl na cestě.

Zatvářila se překvapeně. Nevzpomínala si, kdy naposled vešla do jeho kanceláře. Věčně byl v newsroomu s ostatními, málokdy pořádal schůze u sebe.

„Děje se něco?“ zeptala se.

Bob došel ke kanceláři, otevřel jí dveře a pak je za nimi zavřel.

To už začínala být nervózní. Bob nikdy nezavíral, pokud nešlo o něco vážného.

Vešla a pohled jí hned přitáhla blikající červená světýlka na Bobově půldruhametrovém vánočním stromku v rohu. Každý rok měl ten stromek jiné téma. Letos to byli skřítci, viseli na stromku v nejrůznějších tvarech a velikostech.

„Kdyby tihle skřítci nosili dárky, máte letos vánoční nákupy z krku,“ zavtipkovala, aby v sobě zmírnila napětí. Když se Bob nezasmál, rozbušilo se jí srdce a žaludek se stáhl. „Bobe, co se děje? Něco s mým pořadem?“ Mačkala si ruce, najednou je měla studené a zpocené.

Bob se pořádně nadechl a podíval se jí zpříma do očí. „Ano, a není to dobrá zpráva.“

Najednou měla nohy jako z rosolu. Svezla se na nejbližší židli. „O co jde? Prostě mi to řekněte. Musíme ten rozjezd odložit?“

„Kaylie, je mi to líto. Žádný pořad nebude.“

Chvilku nemohla dýchat, cítila se, jako by dostala ránu do břicha. „Co?“ hlesla chraplavě. Odkašlala si a zhluboka se nadechla. „Jak to myslíte?“

„Stanice byla prodána,“ oznámil jí Bob.

„Říkalo se, že se to může stát.“

Přikývl. „Všichni jsme věděli, že to přijde, ale netušili jsme, že noví majitelé udělají tolik změn.“

„Jakých?“ zeptala se s rostoucí hrůzou.

„Přijdeme o první hodinu našich víkendových ranních zpráv a ruší se večerní zprávy v šest třicet…“

„Cože?!“ vyjekla zděšeně. „Lidi ty víkendové ranní zprávy milují a o půl sedmé večer jdou naše investigativní kauzy. To je máme přesunout do zpráv v pět? Co na to říká zbytek týmu?“

Bob se neměl k odpovědi a ona cítila, jak jí v žilách chladne krev.

„Bobe?“

„Musíme taky snížit počet zaměstnanců, a to podstatně. Noví majitelé rozhodli, že celý investigativní tým nepotřebují. Chtějí jenom jednu osobu…“

Kaylie zavrtěla hlavou. „Ne…“

„Chtějí si nechat Tima,“ dodal Bob. „Protože tu dělá dvacet let a všichni ho znají.“

„A co my ostatní?“ zeptala se třesoucím se hlasem. „Já, Randy a Judy?“

„Je mi to líto. Nemůžu nic dělat.“

Kaylie se natáhla a přidržela se Bobova stolu, aby se uklidnila. Připadalo jí, že svět, který si tak pečlivě vybudovala, se jí najednou hroutí jako domeček z karet.

2. kapitola

Kaylie seděla s Rachel ve Wine Vine, jednom ze svých oblíbených barů. Ne že by se však řídila místní mantrou, napsanou na cedulce, která hlásala: Pít se smí, fňukat se zapovídá.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ prohlásila sklíčeně. „Je to pár hodin, co jsem se těšila na povýšení, a najednou jsem nezaměstnaná a netuším, co provedu se svou kariérou a jak budu platit účty.“ Chopila se vinné sklenky a zamračila se, když viděla, že je prázdná.

Rachel rychle mávla na barmana, aby jim nalil další.

Tohle býval Kayliin oblíbený podnik na šťastnou hodinku. Byl kouzelný a útulný a hned za rohem od televizní stanice. Ani jí nevadilo, jak to tu vždycky přeháněli s vánoční výzdobou. Vyhrávala tu veselá sváteční hudba, obří stromek v okně měl ozdoby vyrobené z vinět, ze stropu visely třpytivé bílé a stříbrné sněhové vločky. Vládla tu slavnostní, veselá atmosféra, ale teď z ní Kaylie nic nevnímala.

Zhluboka se nadechla a pokoušela se uklidnit rozdrážděné nervy. „Rachel, já nevím, co budu dělat. Mám strach. Měla jsem plán, a teď je všechno v háji…“

„Klid, hlavně dýchej. My na něco přijdeme.“

Kaylie přikývla a pokoušela se nasadit statečný výraz, ale stejně se dál cítila, jako když se topí.

Kamarádka se k ní natáhla a konejšivě jí stiskla ruku. „Vážně tam pro tebe není žádná práce? Nemůžou si tě nechat jako všeobecnou reportérku nebo redaktorku, prostě něco?“

Kaylie zavrtěla hlavou. „Bob říká, že omezují všechno. Máš štěstí, že to nedopadlo i na tebe.“

Rachel přikývla a zatvářila se vděčně. „No jo, já vím. Kameramany naštěstí potřebujou. Pořád se mi nechce věřit, kolik lidí dneska propustili.“

„A spousta jich je tady.“ Kaylie se rozhlédla po baru. Uviděla několik šťastlivců, kteří si práci podrželi, vyslali k ní soucitný pohled. Hned se cítila hůř. Nechtěla být litována. Chtěla a zoufale potřebovala získat svou práci zpátky.

Rachel se znovu pokusila přivolat barmana, ale byl za pultem sám a měl co dělat, naléval pití houstnoucímu davu, jak jen stačil.

Ale sotva Kaylie zvedla svou prázdnou sklenici, hned přispěchal.

„To jako vážně?“ zabručela Rachel. „Ten ti teda fandí.“ Jakmile se přiblížil, nasadila zářivý úsměv. Ten chlapík byl sexy.

„Promiňte, že jsem vás nechal čekat.“ Věnoval Kaylii svůdný úsměv a dolil jí sklenku až po okraj. „Je to na účet podniku a já jsem Rick, kdybyste ještě něco potřebovala…“

Rachel mu přistrčila svou prázdnou sklenici, ale Rick měl oči jen pro Kaylii.

Ta si toho nevšímala, procházela si maily v mobilu.

Rachel si odkašlala. „Promiňte? Můžete mi taky dolít?“

„Jistě, pardon.“ Rick nespouštěl oči z Kaylie, i když naléval víno Rachel. „Kdybyste mě potřebovala, jsem tady.“

„Hmm,“ zabručela Kaylie. „Díky.“ Ani nevzhlédla od přístroje.

Jakmile se vzdálil, vyškubla jí Rachel telefon.

„Hej!“ protestovala Kaylie a pokoušela se ho získat zpátky. „Co děláš?“

Rachel se rozesmála. „Co děláš ty? Rick, ten barman, po tobě jede.“

„Co? Ale ne…“ Kaylie zavrtěla hlavou.

„Ale ano,“ vedla kamarádka svou. „Páni, ty jsi ještě ztracenější případ, než jsem si myslela. Kdyby sem teď přišel nejžádanější svobodný mládenec na světě, tak bys mu koukala akorát po hodinkách, jestli to není padělek a jestli by z toho nebyla reportáž.“

Kaylie se rozhlédla po mužích kolem. „Víš, to není špatný nápad. Vsadím se, že spousta hodinek je tu fejkových. Kolem Times Square to smrdí nějakým novým podvodem a…“

„Nech toho,“ zasmála se Rachel. „Dost o práci. Víš, co potřebuješ? Vyvážit ji zábavou, protože kdybys měla nějaký soukromý život, tak si všimneš, že ten barman je boží.“

„Jsem v pohodě,“ bránila se Kaylie. „Soustředila jsem se na to, co je hlavní. Když chceš, aby se ti splnily sny, musíš si za nimi jít. Takže ano, pracuju hodně, ale jedině tak se dostaneš tam, kam chceš.“

Rachel se na židli opřela. „Fakt? A jak ti to funguje zrovna teď?“

Kaylii to nepobavilo, založila si ruce na prsou a hleděla na ni.

Kamarádka se k ní naklonila. „Moc brzo, promiň.“

„Hrozně brzo,“ potvrdila Kaylie. „Koukej, jestli mi chceš prospět, tak mi pomoz najít práci. To je to, co teď fakt potřebuju.“

Rachel pořád nespouštěla z očí sexy barmana. „To vůbec není to, co potřebuješ.“

Kaylie popadla jídelníček, podívala se na něj a rychle ho zas odložila. Vzala si jednu cukrovou hůlku z velké sklenice na baru. Sloupla papír, pořádně si kousla a pak znova. Zajídala stres a vůbec jí to nevadilo.

„Upřímně,“ začala. „Plánovala jsem, že budu žít trošku vyrovnaněji, nebo jak tomu chceš říkat, až se dočkám toho povýšení.“ Znovu si kousla hůlky, které už byla sotva polovina. „Prostě se potřebuju zaměřit vždycky na jednu věc. To je jediná cesta, jak to umím. Práce musí být na prvním místě, všechno ostatní přijde potom. To jsem se naučila po vysoké.“

„Jak to?“ zajímala se Rachel.

„Na škole jsem měla přítele, Stevea, a šlapalo nám to spolu jedna radost.“

„A?“

„A pak jsme odpromovali a každý dostal práci v jiném státě,“ líčila Kaylie. „Snažili jsme se, aby nám láska na dálku fungovala, ale s naším vytížením to šlo těžko. Nakonec jsme si museli vybrat, buď kariéra, nebo vztah.“

„A ty sis vybrala práci,“ konstatovala Rachel.

Kaylie přikývla. „A udělala jsem dobře.“

„Nelitovala jsi?“

„Nikdy. Vždycky jsem to brala tak, že jsme přesně tam, kde máme být. On do toho šlápl, oženil se, má dvě děti. A je šťastný.“

„A co ty?“ zeptala se Rachel. „Ty jsi šťastná?“

Kaylie si povzdechla. „Byla jsem, dokud mě před pár hodinami nevyhodili.“

„Práce je jen práce,“ domlouvala jí Rachel. „Ta tě v noci nezahřeje, nepůjde s tebou na večeři ani do kina, ani…“

Kaylie zvedla ruku. „Nech toho. Chápu. Rozumím, o co ti jde, ale myslím si, že každý je jiný a potřebuje něco jiného. Já potřebuju ke štěstí práci, takže zrovna teď se cítím… ztracená. Musím se dát dohromady a vymyslet co dál.“

Rachel přisunula ke Kaylii její skleničku. „Momentálně musíš odpočívat. Dej si čas, než se vyrovnáš s tím, co se stalo. Je toho moc a já jsem tady, kdybys mě potřebovala.“

Kaylie vzala sklenku a pozvedla ji. „Na dobré přátele. Nevím, co bych si bez tebe počala.“

Rachel si s ní přiťukla. „Aspoň že to nemusíš zjišťovat. Na zdraví.“

Právě když se Kaylie chystala napít, ozval se jí telefon. Podívala se na displej, zpráva od Boba. Rychle si ji přečetla a vykulila oči.

„To není možný.“ Celá se rozsvítila nadějí.

„Co je?“ Rachel natahovala krk a pokoušela se přečíst textovku.

„Bob píše, že pro mě má možná práci!“

„To je úžasný. Už? Já věděla, že ti pomůže.“

„Aha…“ Kaylii selhal hlas, zamračila se, když dočetla.

„Co je?“

Odložila telefon. „Není to v televizi. Je to pro jeho kamaráda, co má online magazín. Je to jednom kšeft narychlo, pozitivní článek, založený na rozhovoru s nějakou rodinou o jejích vánočních tradicích.“

„Aha…“ Rachel se pokoušela nesmát, ale nedařilo se jí to. „Tvoje oblíbené téma. Pozitivní článek a vánoční příběh. Trefila jsi jackpot.“

„Jo?“ Kaylie si povzdechla. „Takovéhle črty jsem psala naposledy na škole, a ani tam mi to moc nešlo. A ještě k tomu na vánoční téma? Příspěvek o vánočních tradicích? To Bobovi přeskočilo?“

„No, asi si myslel, že potřebuješ práci a je týden před svátky, takže nikdo nemá čas.“

„Máš pravdu. Co to melu? Teď mám být ráda za každou práci. Jenom nechci vzít něco, co nezvládnu, abych toho jeho kámoše nezklamala.“

Rachel se rozesmála. „Když jsi zlikvidovala pár zmetků z New Yorku, jistě dokážeš sesmolit črtu o Vánocích. Věř si trochu, holka, a pamatuj, že když nic nevyjde, ještě pořád tu je tahle doba.“

„Jaká?“

„Doba vánočních zázraků,“ řekla Rachel, jako by to bylo jasné. „Musíš prostě věřit.“

Kaylie se rozesmála. „Páni, že ty sis právě rozlomila koláček štěstí?“

„Ne,“ bránila se Rachel naprosto vážně. „To jsou slova, kterými se v životě řídím. Takže nemáš zač.“

Kaylie se rozesmála ještě víc. Pokud se mohla na něco spolehnout, pak na to, že ji Rachel vždycky dokáže rozveselit. Vzala telefon a napsala Bobovi, že o té práci chce vědět něco víc.

Odpověděl skoro okamžitě.

„Prý to zabere jenom pár dní, ale musím tam přes Vánoce zůstat.“

Rachel se zamračila. „To je nepříjemný.“

„Kdepak,“ zavrtěla hlavou Kaylie a četla dál. „Ne, vlastně je to fajn. Zaplatí mi dvojnásobek, protože budu pracovat přes svátky, a…“ Zaujatě povytáhla obočí. „Je to ve východní Evropě. Musela bych odletět zítra.“

„Na poslední chvíli,“ poznamenala Rachel. „Ale Evropa, to je bezva. Jenom si představ, kolik budeš mít nalítaných mil. Pořád říkáš, že chceš víc cestovat.“

„Já myslím jenom na ty přesčasy.“

Došla další zpráva od Boba, dotaz: Bereš to?

Kaylie se podívala na Rachel.

Ta přikývla a tvářila se nadšeně. „Běž do toho.“

Kaylie se zhluboka nadechla a odpověděla: Beru. Chopila se skleničky s vínem a mávla na barmana. „Hej, Ricku, potřebujeme další pití.“

O necelých čtyřiadvacet hodin a o dva lety později se Kaylie, unavená a nevyspaná, ocitla ve východní Evropě. Vystoupila ze soukromého letadla, které právě přistálo na malé dráze kdesi uprostřed zasněženého horského pásma.

Bylo brzo ráno a vycházející slunce kryl pás hustých tmavých mraků.

Kaylie se zachvěla, jak ji plnou silou zasáhl nápor ledového větru, a vděčně přijala ruku pilota, který čekal pod schůdky, aby jí pomohl.

„Děkuju vám.“ Přitáhla si černou šálu víc ke krku.

„Není zač,“ odpověděl. „A prosím opatrně, je tu námraza, tak pozor, kam šlapete.“

Sotva to vyslovil, podjely jí nohy v černých kozačkách na kluzké letištní ploše. Zachytil ji právě včas, aby nespadla.

Zasmála se. „Ještě jednou děkuju. Kdybych věděla, že se ocitnu tak vysoko v horách, vezmu si jiné boty.“

Překvapilo ji, když poté, co dorazila komerčním letem do Londýna, byla vyzvednuta a převezena na soukromé letiště za městem. A ještě víc ji překvapilo, že zbytek cesty urazí soukromým letadlem a že bude jediným cestujícím na jeho palubě. To jen posilovalo záhadu, která začala hned poté, co přijala úkol od Boba.

Vyptávala se ho na rodinu, kterou bude zpovídat, a na podrobnosti o tom, kam do východní Evropy vlastně jede, ale neřekl jí skoro nic. Rodina, za kterou směřuje, prý chtěla, aby se kvůli ochraně soukromí všechno dozvěděla až po příjezdu. Podobné věci Kaylie slýchala od kolegů, kteří zpovídali celebrity, přední podnikatele a politiky, takže jí fantazie jela na plné obrátky, uvažovala, co je to za rodinu.

Během druhého, soukromého letu se snažila něco zjistit. Vyptávala se pilota, kam letí, jak dlouho cesta potrvá a jestli zná rodinu, za kterou míří.

Ale dočkala se jen diskrétního úsměvu a oznámení, že do cíle dorazí brzy a že by měla odpočívat a užívat si let.

Na odpočívání Kaylie nikdy nebyla, a tak se zaměřila na přátelskou letušku, i z ní se pokoušela vypáčit nějaké informace. Řečná dívka bohužel zmlkla, jakmile se jí začala ptát na to, komu letadlo patří a kam to směřují.

Nikdy se jen tak nevzdávala, a tak vytrvala po celý let, ale nakonec nebyla o nic moudřejší, než když odlétala z New Yorku.

Celé to tajnůstkaření napínalo její investigativní zápal až k prasknutí. Podle zkušeností to obvykle znamenalo, že se někdo pokouší něco skrýt. Možná, pomyslela si, se z toho článku vyklube něco mnohem zajímavějšího. Doufat koneckonců může.

Stála na dráze a vzhlížela do nebe, mrkala, aby smetla vločky, které jí dopadaly na řasy a na černý vlněný kabát.

Pilot sledoval její pohled. „Vypadá to, že jsme dorazili právě včas. Na radaru se hlásí bouřková fronta a dnes večer zřejmě dorazí sem. Letiště může být zavřené celé dny.“

„Letiště?“ Kaylie se popleteně rozhlédla. Neviděla nic než malý hangár a malebnou cihlovou budovu, ozdobenou červenými a zlatými vánočními světly. „Co je to za letiště?“

„Soukromé,“ odpověděl pilot a ještě víc tak prohloubil její zmatek.

Zaútočil na ni další nápor větru, promnula si paže, aby jí nebyla zima.

Pilot ukázal k budově. „Běžte tam, ať se dostanete ze zimy. Vpředu by na vás měl čekat vůz. Zařídím, aby vám někdo přinesl zavazadla.“

Kaylii začínaly drkotat zuby. „Moc vám děkuju.“ Vykročila k budově, jak nejrychleji mohla, dávala si pozor, aby neuklouzla. Právě se chystala vejít dovnitř, když si všimla, že přijíždí černý automobil.

„Chvála bohu,“ zaradovala se. Třásla se zimou, pomalu necítila tělo. Sotva vůz zastavil, rozběhla se k němu. Chytila kliku zadních dveří právě ve chvíli, kdy jí další nápor větru vmetl šálu do tváře a oslepil ji. Prakticky vpadla do auta a přistála přímo na klíně velice překvapenému muži.

„Co to má…,“ hlesl ten člověk a popadl ji za boky.

„Bože můj!“ Kaylie se mu zděšeně podívala do očí. Na chvíli zapomněla, že sedí cizímu člověku na klíně, protože to byl jeden z nejpohlednějších mužů, jaké kdy viděla. Měl zelené oči se zlatými flíčky, husté černé vlnité vlasy a ostře řezanou čelist s přesně tím náznakem strniště, které vypadá sexy. Zírala na jeho plné rty, když tu ji někdo popadl za paži a vytáhl z auta.

„Co to děláte?“ obořil se na ni mohutný přísný muž v dlouhém černém kabátě.

„Moc se omlouvám,“ hlesla, pořád ještě omámená. „Já myslela, že je to moje auto. Kvůli tomu sněhu jsem neviděla a…“

Muž rychle zavřel dveře vozu a pohledný cizinec zmizel.

Kaylie zaklepala na kouřové sklo a pokoušela se ho za ním zahlédnout. „Je mi to vážně moc líto…“

Ale bylo pozdě. Muž, který ji vytáhl z auta, už byl zpátky na sedadle řidiče a auto se rozjelo pryč.

Kaylie, pořád ještě otřesená, se za ním dívala.

„Slečna Karlyleová?“

Obrátila na patě a spatřila dalšího působivě vyhlížejícího muže. Držel její zavazadlo.

„Jsem Thomas, váš řidič, pokud jste připravena jet.“

„Viděl jste to?“ zeptala se zaraženě. „Myslela jsem si, že je to moje auto. Asi mě měli za blázna.“

„Tudy, prosím,“ řekl Thomas jen a vykročil na druhou stranu budovy, kde stál jeho černý vůz.

Pospíchala za ním a boty jí neustále podkluzovaly. Snažila se nespadnout a zničehonic ji přepadla nervozita.

Do čeho jsem se to nechala uvrtat? dumala. Ocitla se bůhvíkde, mrzla a netušila, kde je a kam směřuje. Obvykle vítala každé dobrodružství, ale právě teď byla prochladlá, unavená, hladová a navíc se ztrapnila.

Nebyl to zrovna takový začátek, v jaký doufala.

Když Thomase dohnala, držel už otevřené dveře vozu. Opatrně nakoukla dovnitř.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

Rozhlédla se po vnitřku auta. „Jenom koukám, abych nenarazila na další překvapení.“ Nastoupila. „Překvapení nesnáším.“

Thomas za ní zavřel dveře a Kaylie by přísahala, že se zasmál.

3. kapitola

Jeli po malebné, zasněžené, klikaté, stromy lemované horské silnici, Kaylie natahovala ruku s telefonem a pokoušela se zachytit signál. Slíbila Bobovi, že mu dá vědět, až dorazí, ale zatím nemohla.

Viděla, jak ji Thomas sleduje ve zpětném zrcátku.

„Nedaří se mi chytit signál,“ vysvětlila.

„To je tím, že je v těchto místech dost mizerný, zvlášť po bouři,“ vysvětlil a zpomalil v ostré zatáčce kolem hory.

„V těchto místech?“ opakovala Kaylie. Pořád se pokoušela zjistit, kde je. „Kde to vlastně jsme? Co je to za hory?“

Thomas se zatvářil pobaveně. „Brzo tam budeme.“

Kaylie přikývla. Už ji nepřekvapovalo, že se i on vyhýbá jejím otázkám.

Odložila telefon a vyhlédla z okénka. Pokoušela se něco z okolí zaznamenat, ale kromě hustého lesa neviděla nic.

Připadalo jí, jako by se ocitla v zimní pohádce. Všude kolem ležel jiskřící bílý, čerstvě napadaný sníh. Rampouchy všech druhů a velikostí visely ze zasněžených větví, každou chvíli pronikl mraky sluneční paprsek a všechno ozářil.

Konečně vyjeli z lesa ven a Kaylii vyrazilo dech, když před sebou uviděla kouzelné jezero, zlatě se lesknoucí odrazem vánočních světel z pohádkové vesničky. Tu vesnici tvořily cihlové domy a klikaté uličky dlážděné kočičími hlavami. Všude kolem jezera zářily vánoční stromky, ozdobené jasně červenými ozdobami, dokonce i molo věnčily pestré girlandy. Ale opravdovým zlatým hřebem byl majestátní hrad ve svahu nad jezerem, osvětlený bílými světýlky. Vypadal jako vystřižený z pohádky.

„Páni,“ hlesla Kaylie a zamrkala, aby se ujistila, že se jí to nezdá. Ale když se podívala znova, vesnice a hrad tam byly pořád a vypadaly ještě kouzelněji.

Nedbala na to, že pořád sněží a mrzne, stáhla okénko a začala fotit telefonem.

„To je hrad Labutí brána. Byl postaven v sedmnáctém století. Je to náš korunní klenot Tolvánie,“ oznámil jí Thomas s pýchou.

„Tolvánie?“

„Jsme malá monarchie,“ vykládal dál s úsměvem. „Tady jsem vyrostl. Je to můj domov.“

„Taková krása,“ vydechla. „Jako z pohádkové knížky. Dá se ten hrad navštívit? Je to muzeum? Moc ráda bych se tam podívala.“

Thomas zavrtěl hlavou. „Ne, bohužel ne. Není to muzeum.“

„Škoda. Možná si ho budu moct vyfotit aspoň zvenku.“

Thomas přikývl. „Možná ano.“

Kaylie si nadšeně prohlížela snímky, které právě pořídila. Potěšilo ji, že se jí povedlo několik vážně dobrých záběrů, na nichž se světlo z vesnice odráželo v jezeru.

V kurzu fotografování v šesté třídě se dozvěděla, že má oko na světlo a nadání na kompozici. Odjakživa moc ráda hledala způsoby, jak zachytit, co vidí a cítí.

Dodnes si vzpomínala na den, kdy přiběhla domů ze školy a oznámila rodičům a sestře, že se stane fotografkou. Chtěla cestovat po světě a vyprávět příběhy v obrazech.

Rodina to ocenila jako výborný nápad. Máma s tátou ji vždycky povzbuzovali, aby si šla za svými sny, ať byly jakékoli. Od toho dne se z ní stal rodinný fotograf, pořizovala snímky všeho, co objevila.

Její lásku k fotografování podnítila i doba, kterou strávila s babičkou Patricií, zanícenou cestovatelkou. Usmála se, vzpomínala, jak si v knihovně společně procházely stará čísla časopisu National Geographic. Bylo jí teprve osm, když si společně začaly vést vlastní záznamník. Nazvaly ho Kam se jednou podíváme a zapisovaly si do něj všechna místa, která objevily v časopisech a kam chtěly jednou zajet a vyfotografovat si je osobně. Přidávaly tam další a další tipy až do posledního týdne, než babička zemřela. Kaylie tehdy byla v prvním ročníku na vysoké.

Moc a moc litovala toho, že se společně nestačily na žádné z těch vysněných míst podívat. Myslely si, že mají dost času a že ty výlety podniknou, až bude mít Kaylie letní prázdniny, nebo až absolvuje školu. Pak ale babička najednou odešla a Kaylii to zničilo. Nikdy už ten zápisník neotevřela. Změnila i svou plánovanou kariéru, rozhodla se, že se nestane zahraniční fotožurnalistkou. Takových míst je moc málo. Odložila fotoaparáty spolu se svými sny, změnila si hlavní předmět studia na televizní žurnalistiku a zaměřila se na dráhu televizní reportérky, které bude obrazový doprovod zajišťovat někdo jiný, jako třeba Rachel, zatímco ona bude psát reportáže.

„A jsme tady.“ Thomas zpomalil a vytrhl ji ze vzpomínání.

Vzhlédla od snímků hradu v mobilu a ohromilo ji, že zastavili přímo před mohutnými dveřmi hradu.

„Ach, omlouvám se. Já to nemyslela tak, že si to chci nafotit zrovna teď,“ vysvětlovala honem. „Můžeme jet dál.“

Thomas vystoupil a otevřel jí dveře. „Jsme na místě.“

„Ale já se mám setkat s rodinou, s níž budu dělat interview,“ namítla Kaylie.

„Ano,“ přisvědčil. „Jsme tam, kam jsem vás měl zavézt.“

Kaylie vykulila oči, když vystupovala z vozu. „Mám se s nimi setkat tady? Páni, tak to je bomba. Ale rozumím, chtějí mi předvést váš korunní klenot.“

V posvátné úctě si začala fotit působivý vstup s mohutnými, tři metry vysokými vyřezávanými dřevěnými dvoukřídlými dveřmi. Po obou jejich stranách stál krásně ozdobený vánoční stromek s bílými světýlky, červenými sametovými stužkami a zlatými skleněnými ozdobami. Na dveřích pak visel mohutný věnec s drobnými borovými šiškami a jasně červenými bobulkami cesmíny, korunovala ho další nádherná červená sametová stuha.

Obdivovala mosazné klepadlo v podobě dvou labutích šíjí, vytvářejících srdce. „To je jistě podle jména hradu, Labutí brána. Hezké,“ řekla si pro sebe. Právě se chystala klepadlo použít, když se dveře zničehonic otevřely samy.

Za nimi na ni hleděla rozkošná asi desetiletá dívenka a tvářila se zvědavě, ale i přísně.

Kaylie se s úsměvem sklonila, aby měly oči v jedné rovině.

„Ahoj,“ pozdravila ji zvesela. „Kdopak ty jsi?“

Holčička si ji prohlížela a přitom si založila ruce na prsou. „Princezna,“ odpověděla a pyšně zvedla bradu.

„Aha.“ Kaylie potlačovala smích. Překvapilo ji, jak vážně to děvče svou hru bere.

„A ty jsi kdo?“ zeptalo se děvče hlasem, který by mohl patřit mnohem starší dívce.

Děvče se zakabonilo. „Ne.“

Dívka vzhlédla k Isabelle. „Královna je ona.“