Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Kylie Scott: Znovu od začátku

Vydání první

Copyright © 2018 by Kylie Scott

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2592. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Repeat vydaného v roce 2018

Český překlad © 2023 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design: By Hang Le

Cover Photograph: Brian Kaminksi

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2054-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2055-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Kylie Scott

ZNOVU OD ZAČÁTKU

Larsen Bros (1)

KAPITOLA JEDNA

Obchod se nalézá na rušné ulici v pohodové čtvrti centra Portlandu ve státě Maine. Na výloze je elegantním písmem napsáno Tetovací salon Larsen a synové. Uvnitř hraje hudba, dva chlápci se povalují na zeleném sametovém divanu a listují v knihách. Všechno je velice čisté a úhledné a na pohled úžasné. A vzduchem se nese zvuk podobný elektrické vrtačce.

Dívka za pultem se zarazí s pusou dokořán, když mě uvidí. Je hezká a drobná, s oholenou hlavou.

„Ahoj,“ pokusím se o úsměv. „Můžu mluvit s…“

„To si kurva snad děláš srandu,“ zaduní hluboký hlas.

Setkám se s pohledem vysokého muže pokrytého tetováním. Kratší světle hnědé vlasy, štíhlý, ale svalnatý. Má na sobě džíny, značkové tenisky a tričko s reklamou nějaké kapely. Jistě, byl by hezký, kdyby se na mě nemračil. To si vlastně škrtněte. Je hezký, tečka, bez ohledu na nevraživý výraz. Hranatou bradu mu pokrývá strniště, které rámuje dokonalé rty. Rovný nos, vysoké lícní kosti. Na rozdíl ode mě je tenhle chlap umělecké dílo.

„Ne, to snad není pravda,“ kráčí ke mně. Velkou rukou mě uchopí za nadloktí, stisk je pevný, i když ne krutý. „Ty už se nevrátíš.“

„Nesahej na mě.“ Ignoruje má slova a vede mě zpátky ke dveřím. Vybublá ve mně panika a prudce ho plácnu do hrudníku. „Hele, kámo. Ty. Na. Mě. Nesahej.“

Nato zamžiká, trochu polekaně. „Kámo?“

Nevím, co čekal, ale pustí mě. Trvá mi celou minutu, než znovu ovládnu svůj dech. Krucinál. Mezitím nás všichni pozorují. Dívka za pultem a dva chlápci čekající na divanu. Žena s hnědou pletí a krásným bohatým účesem, třímající tetovací pistoli, i starší žena, na níž pracuje. Sešlo se nám početné obecenstvo. Hudební doprovod tvoří mužský hlas, který vyřvává ze zvukového systému.

„Musíš odejít,“ pronese tentokrát tišeji, ačkoliv o nic méně drsně.

„Mám pár otázek. Nejdřív je musím položit.“

„Ne.“

„Dělal jsi tohle?“ povytáhnu si rukáv trička, abych ukázala rameno. Je to krásná práce. Trs fialek s olivově zelenými stonky a listy. Skoro se podobá vědecké kresbě, ale postrádá kořenovou strukturu.

Přimhouří oči. „Samozřejmě že jsem to dělal.“

„Byla jsem tvoje klientka. Tak jo.“ Už je to jisté. To je dobře. Jistota dává mému světu strukturu a pomáhá mi dát věcem smysl. Neznámo mě jenom štve. „Nezaplatila jsem ti, nebo tak něco?“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Ty se zlobíš.“

A to je zřejmě okamžik, kdy si všimne mého čela. Nepřátelství a nechápavost v jeho očích se změní v překvapení.

Okamžitě si uhladím ofinu, snažím se maskovat. Rozpaky jsou blbost, ale nemůžu si pomoct.

Jemně odstrčí mou ruku, rozhrne mi vlasy, aby viděl. Intimní gesto, které mě vynervuje. I když tetování musí taky obnášet kontakt, to, jak se mě dotýká a vstupuje do mého osobního prostoru je… něco víc. Pokusím se couvnout, avšak není kam. Kromě toho mi vlastně neubližuje, jenom mě znervózňuje. A i když se děsím těsné blízkosti lidí, něčemu ve mně nevadí, že se mě dotýká.

Divné. Možná potřebuju sex. Možná je můj typ. Nevím.

Na čele má vryté hluboké vrásky, když si mě prohlíží. Přesně to je důvod, proč jsem se původně ostříhala. Jizva začíná dva a půl centimetru nad okrajem vlasů a končí pod pravým obočím. Je široká a zubatá, tmavě růžová.

Tak dost. Položím mu ruku na hruď, odstrčím ho. Ochotně se nechá. Aspoň o krůček.

„Takže ty mě znáš?“ zeptám se ve snaze všechno objasnit. „Jakože víc než jako zákaznici.“

Muž jenom zírá. Nevím, co jeho výraz znamená. Možná směs nespokojenosti a úžasu? Vážně je docela hezký. Začne nová skladba, tentokrát zpívá žena.

„No?“

Konečně promluví. „Co se ti kurva stalo?“

O týden dřív…

„Jsi připravená?“

Přestanu kývat nohama a seskočím z nemocničního lůžka. „Jo.“

„To je dobře. Auto čeká v zóně pro odvoz pacientů a pojedeme rovnou domů. Všechno je zorganizované,“ říká moje sestra, ve tváři sebejistý úsměv. „Není se čeho bát.“

„Já se nebojím,“ lžu.

„Chceš vidět znovu fotky mého domu?“

„Ne. To je dobré.“

Moje sestra se jmenuje Frances (ne Fran, ani Frannie), je policistka a žije v North Deeringu. Vyčítá si to, co se stalo. Patrně to patří k práci.

Ve třiceti je Frances o pět let starší než já. Máme stejné jahodově blond vlasy a modré oči, malá ňadra a mateřské boky. To jsou její slova, ne moje, a už jsem jí jasně řekla, že její popisy stojí za prd. Ale vzhledem k mému současnému stavu o něčem vypovídá, když musím spoléhat na popisy ostatních.

Každopádně jsme si se sestrou podobné. Viděla jsem to na různých fotkách a v zrcadle, takže je to jisté.

„Ahoj, Clem.“ Ošetřovatel Mike strčí hlavu do dveří. „Všechno je vyřešené, můžeš jít. Nějaké závěrečné dotazy?“

Zavrtím hlavou.

„Zavolej do ordinace doktora Patela, kdybys měla nějaké problémy, jo?“

„Ano.“

„Hlas se, holka. Dej mi vědět, jak to jde.“

„Tak jo.“

Mike zmizí.

„Chceš vzít s sebou ty květiny?“ zeptá se sestra.

Zavrtím hlavou. Tím to končí. Je čas jít. Frances jen stojí u dveří a čeká.

První, co si pamatuju, je, jak se probouzím v téhle nemocnici, ale ve skutečnosti jsem se narodila pozdě v noci na ulici v centru města. Nějaká dvojice mě našla v bezvědomí a zakrvácenou na chodníku. Bez průkazu totožnosti. Kabelka a peněženka chyběly. A zbraň, zakrvácená prázdná lahev od skotské, ležela pohozená opodál. Walter, polovina páru, co mě našel, začne slzet pokaždé, když tu noc popisuje. Ale Jack, jeho partner, absolvoval dva turnusy ve Vietnamu a viděl daleko horší věci. Jsou první, kdo mi přinesl květiny. Ne že bych jich dostávala nějak moc. Přátel mám málo.

Ta, kterou jsem byla předtím, si podle všeho vyšla sama na večeři. Její poslední jídlo tvořily ravioli se sýrem a špenátem v dýňové omáčce s lahví Peroni. (Detektiv Chen říkal, že je to kvasnicové italské pivo, které se k těstovinám hodí. Zní to hezky. Někdy to možná zkusím.) Pak ji zachytily bezpečností kamery, jak si vybírá z bankomatu sto padesát dolarů a odchází do noci. V tiché postranní ulici, kde měla zaparkované auto, žádné kamery nebyly. Kolem nebyl nikdo kromě útočníka.

Tak zemřela Clementine Johnsová.

Venku na chodbě se pohybuje směsice pacientů, návštěvníků a zdravotnického personálu. Stejně jako každé dopoledne. Otřu si zpocené dlaně o nohavice kalhot. Je hezké mít na sobě opravdové oblečení. Černé sandály, modré džíny a bílé tričko. Nic moc zajímavého; nic, v čem bych vynikala. Chci splynout s davem, pozorovat a učit se. Protože jestliže jsme součtem svých prožitků, pak já nejsem nic a nikdo.

Frances mě pozoruje koutkem oka, nic však neříká. Což dělá často. Řekla bych, že jsem z jejího mlčení paranoidní, ale já už jsem paranoidní i tak.

„Víš jistě, že jsi v pořádku?“ zeptá se, zatímco čekáme na výtah.

„Ano.“

Výtah přijede a my nastoupíme. Když se dá do pohybu, můj nervózní žaludek se vznáší a klesá. Jdeme přes přeplněnou vstupní halu, pak ven na slunce. Modrá letní obloha, pár zelených stromů a spousta šedého betonu. Opodál dopravní provoz, lidé a spousta pohybu. Lehký vánek mi čechrá vlasy.

Světla nedalekého blízkého sedanu bliknou a Frances otevře kufr, abych si tam uložila kufřík. Úzkost se mění ve vzrušení a nedokážu se ubránit úsměvu. Vídám je v televizi, ale ještě nikdy od tamté noci jsem skutečným autem nejela.

Teď…

„Amnézie,“ zabručí asi už po sté. Obvykle následuje „kurva“, „do prdele“ nebo nějaký rouhačský výraz. Tentokrát však nepřijde nic. Možná si na to konečně zvykl.

Sedím naproti němu v boxu a studuju nápojový lístek. Je stejně hnusný a lepkavý jako stůl.

„Dáte si ještě něco?“ zeptá se číšnice s nacvičeným úsměvem.

„Já si dám piňa coladu.“

„Nenávidíš kokos,“ sdělí mi Ed Larsen, sesutý na sedadle.

„Aha.“

„Zkus margaritu.“

„Jak řekl,“ sdělím číšnici, která se patrně domnívá, že máme nějaký ujetý sado-maso vztah o dominanci a submisivitu.

Ed si objedná další pivo a celou dobu mě pozoruje. Nevím, jestli je jeho neskrývané zkoumání lepší nebo horší než sestřiny kradmé pohledy. Navrhl, abychom si šli popovídat k němu domů. Odmítla jsem. Toho chlapa neznám a nepřipadalo mi to bezpečné. Takže jsme šli místo toho sem. Bar je tmavý a skoro prázdný, vzhledem k tomu, že je teprve odpoledne, ale aspoň jsme na veřejnosti.

„Kolik ti je?“ zeptám se.

Místo odpovědi vytáhne ze zadní kapsy peněženku a podá mi svůj řidičský průkaz.

„Děkuju.“ Informace jsou dobré. Další jistoty. „Jsi o sedm let starší než já.“

„Jo.“

„Jak vážné to mezi námi bylo? Chodili jsme spolu dlouho?“

Olízne si rty, odvrátí se. „Nemůžeš se na to vyptávat někoho jiného? Sestry?“

Jen se na něj dívám.

Vraští čelo, ale pak vzdychne. „Chodili jsme spolu asi půl roku, než jsme se k sobě sestěhovali. To vydrželo osm měsíců.“

„Hodně vážné.“

„Když myslíš.“ Netváří se nijak šťastně. Ale potřebuju to vědět.

„Podvedla jsem tě?“

Teď se zakaboněný výraz změní v nevraživý.

Navzdory vibracím neser-mě, které vyzařuje, je těžké se neusmívat. Tomu chlapovi v oddělení DNA nadělili hodně. Je moc pěkný. Mužně pěkný. Nejsem zvyklá na to, že by mě lidé přitahovali, a z něj mi buší srdce a brní v kalhotkách, což je hodně nové a trochu nepřekonatelné. Budí to ve mně touhu hihňat se a pohazovat vlasy jako nějaká duchaprázdná blběna.

Ale neudělám to. „Já jen že začínám mít takový zřetelný pocit, že v tomhle celém jsem za záporáka já.“

„Ne, nepodvedlas mě,“ zavrčí. „A já tě taky nepodvedl, ať sis třeba myslela cokoli.“

Obočí mi poskočí. „Ha. Tak proto jsme se rozešli?“

„Tohle je na palici. Vlastně to bylo na palici už napoprvé.“

Odvrátí se a dopije zbytek piva. „Ježíšmarjá.“

Jenom dál mlčím a čekám.

„Nemáš na mě žádné vzpomínky, necítíš vůči mně vůbec žádné pocity?“

„Ne, nic.“

V čelisti se mu cukne sval, ruce leží na stole zaťaté v pěsti.

„Říká se tomu traumatická retrográdní amnézie,“ snažím se vysvětlovat. „To, čemu se říká ‚epizodická paměť‘, mi zmizelo – všechny vzpomínky na události a lidi a minulost. Osobní fakta. Ale ještě pořád můžu uvařit kafe, číst knížku nebo řídit auto. Takové věci. Věci, co se dělaly opakovaně, víš? Ne že bych momentálně směla za volant. Moje auto stojí před sestřiným domem a sedá na něj prach. Prý tomu mám dát trochu času, než zase začnu řídit, ujistit se, že jsem v pořádku. Taky mám zřejmě trošku bordel v té části mozku, co má na starosti zábrany a sociální omezovače, takže vždycky nereaguju správně, nebo aspoň ne zrovna tak, jak bys čekal, že se budu chovat na základě svého předchozího já.“

„Předchozího já?“

Pokrčím rameny. „Je to pro ni stejně dobré označení jako každé jiné.“

„Ona jsi ty. Ty jsi ona.“

„Možná. Ale stejně je pro mě úplně cizí člověk.“

„Kristepane,“ zahučí.

Je to trapné. „Rozčiluju tě. Promiň. Ale jsou věci, které potřebuju vědět, a doufám, že mi s některými můžeš pomoct.“

Přinesou nám pití, sklenka margarity je olemovaná solí a voní citronem. Usrknu a usměju se. „To mi chutná.“

Rázně sáhne po svém pivu, kérka na předloktí se pohybuje spolu se svaly pod ní. Jeho tetování je tematicky různorodé. Lahev označená „jed“ s lebkou a zkříženými hnáty zasazená mezi růžemi. Anatomicky zobrazené srdce. Tetovací pistole (velice tematické). Maják, pod kterým se lámou vlny. Napadne mě, jestli to není Portland Headlight, ten slavný maják na Cape Elizabeth. Tuhle o něm něco dávali v televizi. Jeho tetování jsou svým způsobem hypnotická. Jako by všechna dohromady vyprávěla nějaký příběh, jen kdyby se mu dalo porozumět.

Ed odstrčí pivo. „Takže protože si to nepamatuješ, měl bych prostě zapomenout na všechna tvoje svinstva a pomáhat ti? Protože to všechno jsi byla „předchozí ty“, a ne ta holka, co sedí přede mnou?“

„Rozhodnutí je samozřejmě na tobě.“

„Díky, Clem.“ Hlas má trpký, plný jakéhosi ovládaného vzteku. „To je od tebe fakt kurva náramný.“

Trhnu sebou, nejsem zvyklá, že na mě lidé mluví sprostě. Ne že by se v mé blízkosti nepoužívaly hrubé výrazy od chvíle, kdy jsme se setkali, ale kdovíproč to na mě tentokrát zapůsobilo. Nemůžu se ubránit úvaze, jak moc je přesně naštvaný? Je vyšší než já, má širší ramena než já. A už jsem trochu ochutnala síly stisku jeho rukou.

„Do prdele.“ Vzdychne nad mou reakcí. „Clem, to… tohle nedělej. Nikdy bych ti neublížil.“

Nevím, co říct, a tak se znovu napiju.

„Neznáš mě, to chápu,“ pokračuje tišším, vlídnějším hlasem. „Podívej se na mě, Clementine.“

Když to udělám, má oči plné lítosti a teď už je smutný. Ne rozzlobený.

„Nikdy bych ti neublížil. Přísahám. Se mnou jsi v bezpečí.“

„Tak jo.“ Zvolna přikývnu. „Je to pitomé jméno, nemyslíš?“

„Tvoje? Nevím. Mně se vždycky líbilo.“

Skoro se usměju.

„Bydlíš u sestry?“

„Ano.“

„Jak to jde?“

„Je to fajn.“

Krátce zvedne koutek úst v úsměvu. „Ty a Frances jste se pořád kvůli něčemu hádaly.“

„Abych řekla pravdu, to dává smysl.“ Zasměju se. „Schvalovala mi tebe?“

„To by ses musela zeptat jí.“

„No, na ni mám spousty otázek.“

Když se na mě tentokrát zadívá, působí to spíš zamyšleně. Jako by něco zpracovával. Poskytla jsem mu spoustu informací a vím, že chvíli trvá, než si věci v hlavě utřídíte. Takže piju margaritu a pozoruju ženu za barem, dva muže sedící na stoličkách, jak si povídají. I když zdejší hygienická měřítka nejsou valná, v podniku se mi líbí. Působí uvolněně.

Možná je to podnik podle mého gusta.

„Zřejmě nemám moc přátel,“ naskočí mi v hlavě otázka. „Byla jsem vždycky taková… trošku samotář?“

Zavrtí hlavou. „Měla jsi přátele. Ale zřejmě jsi je všechny odřízla, když jsi mě opustila.“

„Proč?“

„Nevím,“ řekne a ramena mu mírně poklesnou. „Možná jsi chtěla začít od nuly. Možná jsi jen nechtěla mluvit o rozchodu a takových blbostech. Možná jsi jen chtěla, aby tě všichni nechali na pokoji.“

Ha.

„Dej mi svůj telefon, vložím ti tam kontakt na sebe.“ Natáhne ruku. „Budeš mě mít z kontaktů vymazaného.“

„No, já telefon nemám. Při tom přepadení mi ukradli kabelku a všechno.“

Zvedne obočí. „Ty chodíš po světě bez mobilu? Clem, to není bezpečné.“

„Posledně mi tedy telefon rozhodně nebyl moc platný.“

„Dopij.“ Ukáže bradou na sklenici. „Svezu tě zpátky k Frances. Cestou se zastavíme v obchodě a něco ti nakoupíme.“

To je zajímavý nápad. A působí mile, jako někdo, kdo je zvyklý se o mě starat. Ale z toho mála, co řekl o rozchodu, to působí, jako by šlo o speciální úroveň pekla. Navzdory tomu, o čem mě ujišťuje, mě klidně mohl podvádět. Zlomit mi srdce. Rozervat můj život. A tak podobně.

Koneckonců, co by řekl podvodník?

„Měla bys mít u sebe taky pepřák, vzhledem k tomu, že ještě nechytli toho hajzla, co ti to udělal. Takový ten, co se nosí u klíčů.“ Vytáhne z peněženky nějaké peníze, položí je na stůl. Pak se zarazí. „Co je?“

„Jen přemýšlím.“

„Jo?“ Nakloní hlavu ke straně, pramen hnědých vlasů mu spadne přes jedno oko. „O čem?“

„O spoustě věcí,“ prohlásím. „Najednou jsi nějak moc ochotný. To ve mně budí podezření. Chci říct, proč by ses se mnou vůbec chtěl kamarádit, vzhledem k naší minulosti?“

„Nestojím o to být tvůj kamarád.“

„Ale?“

„Věř mi, to se rozhodně nestane.“ Znovu se uvelebí, pozoruje mě s mírným úsměvem. Do horoucích pekel, jeho úsměv… je maličko zlomyslný, a přesto pořád velice působivý.

Zavrtím se na sedadle. „Chápu.“

„Ne, nechápeš,“ řekne. „Clem, ty jsi se mnou vyjebala. Vyjebala jsi s námi. A to ti neodpustím, ať už si to pamatuješ, nebo ne. Ale nikdo si nezaslouží, aby ho přepadli a nadělali mu bordel v mozku. Takže ti odpovím na otázky, postarám se, abys měla mobil a abys měla něco na obranu. Pak budeš odkázaná na sebe.“

„Pomáháš mi jen dneska?“

„Ne, proto ti dávám svoje číslo. Jak jsem řekl, jak tě napadne otázka, na kterou potřebuješ odpověď, můžeš mi poslat textovku a já ti na ni odpovím, jestli to půjde.“

„Smím ti posílat otázky formou textovek.“ Pokud chce definovat jakoukoli budoucí interakci, dokážu s tím pracovat. „Ale nic víc.“

„Přesně tak.“

„Tak jo. To dává smysl.“ Přikývnu. „A díky. Děkuju.“

„Jedno nebo druhé stačí. Nemusíš říkat obojí.“

Usměju se, kdovíproč zase nervózní. „Jo, já jen… To je jedno.“

„Tak můžeme,“ vysune se z boxu. Což znamená, že už chce jít. Nevím, proč lidi prostě neřeknou, co si myslí.

Dopiju margaritu, pak si otřu sůl ze rtů. Když přistihnu Eda, jak mě pozoruje, prudce se odvrátí. Zvláštní. Na velkého chlapa se až dosud pohyboval většinou plynule, skoro elegantně. Nejspíš se mě opravdu chce zbavit. Nemůžu mu to mít za zlé.

„Ahoj, jaký byl den?“ Frances žuchne na druhý konec pohovky s lahví vody v ruce. „Ty máš telefon?“

„Jo. Byla jsem opatrná, když jsem byla venku,“ odvrátím její další nevyhnutelnou otázku dřív, než ji stihne položit.

„To je dobře.“

Sestra by pravděpodobně byla nejšťastnější, kdybych se až do smrti schovávala doma a zůstala tak živá a zdravá. Ani obal z bublinkové fólie není vyloučený. Ale to se nikdy nestane. Potřebuju svobodu, prostor, abych sama přišla na kloub svému životu.

Zvedne dálkový ovladač televize a začne přepínat kanály. Nějaké drama o lidech na vesmírné lodi, večerní zprávy, žena zpívá o jakémsi chlápkovi jménem Heathcliff a tenisové utkání. Nakonec vybere dokument ze života v přírodě.

„Chudák gazela,“ zamumlá a upije vody. „Cos měla k večeři?“

„Pizzu.“

„Už zase?“ zeptá se s úsměvem.

Propracovávám se jídelníčkem místní pizzerie, abych přišla na to, kterou mám nejradši. Zabralo to celý týden, ale už jsem to zúžila na kombinaci dýně, špenát a feta, anebo rajčata, bazalka a mozzarella. Kdovíproč mě vegetariánské možnosti oslovují víc. Někdy se na věci maličko moc zafixuju. Naštěstí k těm věcem patří i pizza.

„Dneska jsem se sešla s Edem,“ oznámím.

Celé tělo se jí napne. „Ano?“

„Proč jsi mi o něm neřekla?“

„Protože ti zlomil srdce.“ Odloží lahev s vodou, natočí se čelem ke mně. „Clem, byla jsi v háji, absolutně zoufalá, pořád jsi plakala. Bylo to skoro horší než hned po mámině smrti. Při tom všem, co se stalo, to poslední, co potřebuješ, je, aby se ti vrátil do života. Jediné světlé místo na celé téhle katastrofě je to, že ses kvůli tomu mohla přestat drásat.“

„Prý mě nepodvedl.“

Vzdychne. „O tom namouduši nemám ani zdání. Za ten měsíc, než došlo k přepadení, jsi odmítala mluvit o něm i o tom, co se mezi vámi dvěma stalo. Takže jsem v podstatě jen plnila tvá přání.“

„Hmm.“

„Byla jsi do něj blázen. Neumím si představit, že bys ho opustila bez sakra dobrého důvodu.“

Je Ed ten typ, co podvádí? Jde o to, že nevypadal, jako by lhal, a pozorování lidí je poslední dobou moje silná stránka. Věcí, které se snaží tajit. Věcí, které neříkají. To, co vypustí z úst, je často úplně mimo to, co dělají. U Eda jsem ale takový pocit neměla. Vlastně si ani nejsem jistá, jestli mu dost záleží na tom, co si dneska myslím, aby kvůli tomu lhal. Ne že by mu dalo moc práce najít někoho, kdo by zaujal místo mého předchozího já, kdyby o to stál.

„Jak ses o něm dozvěděla?“ zeptá se tlumeným hlasem.

„Cože? Aha. Šla jsem přes ulici na kafe a někdo tam ve frontě poznal jeho dílo. Zřejmě má dost výrazný styl.“ Ukážu na svoje tetování. „Tak jsem šla k němu do salonu. Neměl radost, že mě vidí. Ale popovídali jsme si a on mi odpověděl na pár otázek. Pochybuju, že se ještě někdy uvidíme.“

„Vlastně jsem ho mívala ráda,“ řekne. „Vždycky vypadal jako rovný chlap, ovšem nejspíš jsem se v něm spletla. Ale stejně bych tě za ním vzala, kdybych věděla, že o to stojíš.“

„Už jsem velká holka, Frances. Umím jezdit taxíkem.“

Opře si hlavu dozadu o pohovku, zírá do stropu. „Neměl nic společného s tím, co se ti stalo. Prověřila jsem si ho. Jeho fotek ze sjezdu tatérů v Chicagu byly plné sociální sítě.“

„Proč tě vůbec napadlo, že by s tím měl něco společného?“

„Prostě jsem pečlivá.“

„Týden přede mnou přepadli a oloupili ve stejné oblasti jinou ženu. Policista, co mě vyslýchal v nemocnici, říkal, že je dost pravděpodobné, že ta přepadení spolu souvisí.“ Slova ze mě proudila čím dál rychleji, až o sebe začala narážet. „Bylo to náhodné. Ne adresované mně osobně.“

„Nerozčiluj se. Jak jsem řekla, jsem jen opatrná.“ Pokrčí rameny. „Mám to v popisu práce. Jako policajtka. Jako tvá sestra. Nikomu tím neškodím.“

„Byl někdy…“ Polknu. „Choval se ke mně někdy násilnicky? Nebo k někomu jinému?“

„Tetovací salony nejsou zrovna nejmírumilovnější místa na světě, podle mých zkušeností.“ Svraští čelo. „Ale ne, násilí k Edovým chybám nepatřilo.“

„Podle toho, co vídám přes den v televizi, si lidi zahýbají každou chvíli. Není to nic vzácného a málokdy to vede k tomu, že se pokusí někoho zabít.“

Frances na okamžik pevně zavře oči. „Chápu, že tvoje znalosti jsou omezené, ale věř mi, když ti říkám, že to, co se přes den vysílá v televizi, není přesný odraz života. A už jsem viděla dost obětí domácího násilí, abych byla ostražitá v situacích, kde nedávno došlo k rozchodu. Ačkoliv, jak jsem řekla, na mě tak nikdy nepůsobil.“

Má pravdu. Vlastně dvě pravdy.

Bolestný výraz v její tváři dobře znám. Stejně jako její oblíbený výraz s vykulenýma očima a pootevřenými ústy. Ten vyjadřuje šok nebo překvapení. Moje sestra je hodně dominantní osobnost. A moje předchozí já bylo patrně tišší, netrpělo takovým sklonem říkat, co si myslí, bez ohledu na následky. Doktor Patel mě varoval, že by to mohl být problém.

Na obrazovce vleče krokodýl do vody zebru. Spousta zmítání a krve. Aspoň to není nesmyslné násilí, protože krokodýl musí žrát. S oblibou si říkám, že ten, kdo mě přepadl, byl zoufalý, vyhladovělý a osamělý. Možná nepříčetný v důsledku požití drog. Pořád to neomlouvá zuřivost útoku, ale trochu to pomáhá. Nemůžu strávit zbytek života v úkrytu, všeho se bát a nenávidět civilizaci.

„Koupil mi malý pepřák,“ vzpomenu si.

„Jak romantické.“ Sestra popadne polštář, nacpe si ho pod hlavu. „Abych řekla pravdu, to je hodně dobrý nápad, když teď chodíš zase ven. To samé s tím telefonem. Všechno bylo prostě tak hektické, že jsem se k tomu ještě nedostala.“

„Už jsi udělala dost. Musím přijít na to, jak se o sebe postarat sama.“

Chvilku mlčí. „Taky ti ten mobil zaplatil?“

„Ne, zaplatila jsem si ho sama.“

„Hmm.“ Vzdychne. „Nakonec by ses o něm stejně dozvěděla. Tvoje jméno je pořád ještě na hypoteční smlouvě za byt, co jste spolu měli. Dluží ti polovinu jistiny.“

„Vážně? O ničem takovém se mi nezmínil.“

„Pro lidi bývá těžké vzpomenout si, že si nepamatuješ.“

„Pravda.“

Zaváhá. „Pokud vím, právě zařizoval papíry k tomu, aby hypotéku převedl na sebe, a myslím, žes mu dala nějaký čas na poslání těch peněz. Ale budeš se ho muset zeptat, jak jste byli ve skutečnosti dohodnutí. Utopila jsi v tom svou polovinu máminy životní pojistky.“

„Takže jsem majitelka nemovitosti… tak trochu. Ne že bych tam byla vítaná.“ Zírám na televizi, nechávám si všechny nové informace usadit v hlavě. „Ještě nikdy se na mě nikdo nedíval tak nepřátelsky. Vážně mě nemá rád.“

„A jaký z toho máš pocit?“

Vždycky mě přiměje k úsměvu, když se snaží hrát si na psycholožku. Jako bych nestrávila pěkný kus svého druhého života ve společnosti těch pravých psychologů. „Mám ohledně něj hodně málo pocitů, Frances. Proč bych měla mít? Ten kluk je cizí. A než se zeptáš, ne, nic mi nebylo povědomé.“

Jen přikývne.

„Měla jsi mi o něm povědět.“

„Nakonec bych se k tomu dostala.“

Žádná omluva za lež v podobě zamlčování. Za to, že mi o Edovi nepověděla. Právě proto potřebuju nové zdroje informací. Moje sestra mi je nesmí vybírat a rozhodovat, co mám vědět. Snažit se mi diktovat, kdo jsem nebo kým bych se mohla stát.

Ať má důvody něco přede mnou tajit, jaké chce, nemůžu jí to dovolit. Jsme příbuzné, ale nějak si nejsem docela jistá, jestli jsme přítelkyně.

KAPITOLA DVĚ

Clem: Ahoj. Dotaz: Jak bys popsal mou povahu?

Ed: Bývalas trochu pesimistka. Někdy úzkostlivá. Orientovaná na detail.

Clem: To zní strašně.

Ed: Možná nejsem na takovou otázku ten pravý.

Ed: Kdysi se to zdálo roztomilé.

Ed: Nemám zdání, jaká jsi teď.

Clem: Já taky ne.

Clem: Co jsem dělala ve volném čase?

Ed: Četla, koukala na telku, většinu víkendů jsme někam chodili nebo zvali kamarády.

Orientovaná na detail, to dávalo smysl. Moje dřívější já pracovalo v bance. Vzhledem k současné situaci je pravděpodobnost, že se rekvalifikuju a znovu se tam vrátím, slabá. Doktor Patel mě varoval, že první dva roky budou nejhorší. Zranění mozku jsou ošemetná. „Možnost kognitivních a behaviorálních problémů. Dlouhý seznam vedlejších účinků.“ Takže musím vymyslet, co si počít se životem. Mám nějaké úspory, ale ty časem dojdou. Po rozchodu s Edem jsem se dočasně nastěhovala k Frances. A navzdory tomu, jak je hodná, že mě u sebe nechá bydlet, mám pocit, že má ráda svůj osobní prostor.

Edovi připadalo moje předchozí já roztomilé. Skoro na svoje bývalé já žárlím. Což vůbec nedává smysl.

Mobil přejde do režimu spánku. Sestra bydlí asi dvacet minut cesty od centra, na předměstí. Někdy mi ten klid leze na nervy. Ale momentálně je příjemný.

Clem: Kde jsme žili?

Ed: V bytě blízko tetovacího salonu.

Ed: Pořád tam bydlím. Vzpomínky jsou blbé, ale je to po ruce.

Clem: Frances říkala, že jsme ten byt koupili spolu.

Ed: Jo. Dalas mi šest měsíců na vyplacení tvého podílu jistiny. Změnilo se to? Radši bych byt neprodával, kdyby to šlo.

Clem: Budeme se držet původní dohody.

Ed: Dobře.

Clem: Jaká byla moje oblíbená barva?

Ed: Neměla by sis o takových věcech rozhodovat sama?

Ed: Vyjdi z domu. Prohlédni si nějaké kytky. Najdi duhu. Zaujmi postoj.

Clem: Jen jsem byla zvědavá. Půjdu ven později, až mě přestane bolet hlava.

Ed: Tebe bolí hlava? Je to normální? Bolesti hlavy?

Clem: Nic to není.

Ed: Tvoje oblíbená barva byla fialová. Proto ta kérka.

To taky dává smysl. V šatníku, který po sobě ta předchozí nechala, je fialové barvy hodně. Pro mě to však ještě není definitivní. Možná si vyberu jinou barvu. Nevím.

Clem: A co jídlo?

Ed: Itálie.

Ed: Zkus Vito’s v Old Port.

Tahle informace mě trochu usmíří s posledním jídlem předchozí Clem. Pořád bylo blbé, co se jí stalo. Ale snědla to, co jí opravdu chutnalo. A kdyby nedošlo k přepadení, já bych nikdy neexistovala. Komplikovaná situace. Buďme upřímní. Je vůbec možný nějaký nesprávný způsob, jak se vypořádat s amnézií? Ten nejspíš volím já.

Clem: Jaké jídlo máš nejradši ty?

Ed: O mně nic vědět nepotřebuješ. Ještě něco?

Clem: Ne. Děkuju.

Tak to je konec konverzace. Ne že by mi záleželo na tom, co jí. Vážně ne. Jen se snažím vytvořit si obrázek našeho společného života. My v restauraci, šťastný pár, co si povídá a směje se. On sedí naproti mně u stolu bez hněvu a odtažitosti v očích.

Nejradši bych se zeptala, jestli mě miloval, jestli jsme byli zamilovaní. Ale jestliže mi nechce ani říct, jaké je jeho nejmilejší jídlo, je pravděpodobné, že emocionální stavy jsou fakt zakázané území. Možná by se i naštval a zablokoval si mě. Je to moc velké riziko.

Odložím mobil na noční stolek, zavřu oči a snažím se zdřímnout.

Nevím, kde se vzal ten pornografický sen o Edovi. Ale je velice příjemný. Ten o tom, jak jsem ztracená ve tmě s teplou lepkavou krví ve vlasech, už daleko míň.

Uplynuly tři dny od výměny textovek s Edem.

Mezitím jsem provedla důkladnou inspekci svých věcí. V šatníku v ložnici mám ve směru hodinových ručiček uniformy z banky a směsici letních a zimních věcí převážně ve světlých, radostných barvách, některé s květinovým potiskem. Něco z toho je fajn, ale spousta věcí mi ke mně prostě nejde. Jsou tu dva páry praktických lodiček na podpatcích, několikery na klínu, sandály, dva páry kotníčkových a vysokých kozaček a tenisky.

V garáži je osm krabic. Jedna je plná rozmanitých starých dokumentů a rodinných fotek, které jsem už viděla. Když jsem ležela v nemocnici, Frances mi je přinesla, aby se zjistilo, jestli třeba něco nepoznávám. Nestalo se. Dalších sedm krabic je plných knih. Spousta knih. S tím čtením měl Ed zřejmě pravdu.

Odnesu si ty nejohmatanější a na pohled nejmilovanější nahoru. Anna ze zeleného domu od L. M. Montgomeryové, Kráska od Robin McKinleyové, Svědectví od Stephena Kinga a  Pýcha a předsudek od Jane Austenové. Poměrně eklektická směsice, soudě podle anotací.

Konečně jsem znovu získala přístup ke svému e-mailu a dalším digitálním věcem. Nic zajímavého v mailech ani v textovkách. A jakákoli zmínka nebo fotky z období, kdy jsem chodila s Edem, zmizely. Ať se stalo cokoli, předchozí Clem byla zřejmě odhodlaná vymazat všechny stopy po něm a všechno, co s ním souviselo.

V seznamu kontaktů moc lidí nemá. Žádní blízcí příbuzní, kteří by stáli za řeč, a málo kamarádů. Výjimky tvoří jedna kolegyně z banky, příjemně působící žena ze střední školy a kluk, se kterým mívala společný byt (platonicky, pokud je mi známo). Nikdo další tu není. Podle seznamu hovorů a textovek nikoho z těch lidí nekontaktovala už řadu měsíců. Byla kamarádka na prd a mně docela vadí, že mi neodkázala trochu víc zdrojů informací o mém minulém životě.

Ačkoliv možná jsem na ni moc tvrdá vzhledem k rozchodu. Tři přátelé/známí zas není tak špatné číslo. Dost na to, abyste si měli s kým zajít do kina nebo na kávu, kdybyste chtěli.

Ne že by se nová Clem nějak hnala do obnovování vztahů.

Když je řeč o kávě, čekám ve frontě v místní kavárně. Malý populární podnik se žlutými stěnami a lesklým aluminiovým nábytkem. Je to asi čtvrt hodiny pěšky od domu Frances a já tam chodím každé ráno. Tak si můžu zaškrtnout kolonku tělocviku, zatímco přijímám doporučenou denní dávku kofeinu a přicházím do styku s lidmi z vnějšího světa. Sestra by byla radši, kdybych s výlety z domu počkala, až se vrátí z práce. Já ale nestojím o to, aby mě někdo držel za ručičku. Chci říct, to prostě nejde. Nemůžete žít tímhle…

Jediné varování, jehož se mi dostane, je divná pachuť v ústech, pak mi najednou ztuhne levá ruka. Všechno zčerná.

Eda dřív uslyším, než uvidím. Těžké dunění kroků a zvýšený hlas, který se vyptává: „Kde je?“

„Pane, jen…“

Závěs kolem mého lůžka se rozhrne a objeví se on osobně. Zdivočelý pohled a pokožka pokrytá vrstvou potu. Vypadá, jako by celou cestu až sem běžel. Samozřejmě mu zpocený a rozpumpovaný zevnějšek sluší. Ten chlap má osobnost. Zato já patrně vypadám příšerně.

„Nevěděla jsem, že ti volali,“ zamumlám.

„Tvůj obličej… do prdele. Co se sakra stalo?“

„Měla jsem malý epileptický záchvat. To nic. To se po zranění mozku někdy stává.“