Tajemství v láhvi

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Czerwińská-Rydelová

Tajemství v láhvi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Půl páté

Varšava, 18. července 1942

Podívala se na hodinky.

„Čtvrt na pět,“ zamumlala. „Ještě chvíli a přijdu pozdě. Čekáme už víc než hodinu. Co se tam děje?“ zeptala se nahlas.

„Někdo asi zkoušel projít bez propustky,“ odpověděl člověk, který stál před ní.

„Lidi pořád věří na zázraky,“ zavrtěla hlavou.

„Zázraky se dějí, sestro Jolanto,“1 usmál se muž.

1 Sestra Jolanta – za války krycí jméno Ireny Sendlerové, které přijala během svého působení v ilegalitě. Jako ošetřovatelka, sestra Jolanta, mohla navštěvovat ghetto a pomáhat Židům.

„Vy mě znáte?“

„Několikrát denně přece chodíte do ghetta, nosíte tam oblečení, očkování proti tyfu, léky, jídlo a ty nejpotřebnější věci, ne? Po čase začne člověk poznávat tváře. A jména…“ Významně se na ni podíval.

„Myslela jsem, že když nemám uniformu ošetřovatelky…“ Větu nedokončila, protože dav před ní začal kvůli zavírající se závoře ustupovat. „Čtyři a dvacet minut,“ znovu se podívala na hodinky. „Už to nestihnu…“

„Kam tak spěcháte?“ zeptal se muž.

Podala mu lísteček, který svírala v ruce.

„Víc než text – atmosféra,“ přečetl potichu. „Víc než emoce – zážitek. Víc než herci – děti.“2 Odmlčel se. „Pozvánka na představení v Korczakově sirotčinci. V půl páté… Pojďte se mnou,“ chytil ji za ruku.

2 Citát z pozvánky na představení Pošta v sirotčinci Janusze Korczaka (vizte následující kapitolu). Autorem textu na pozvánce je Władysław Szlengel.

Protlačili se davem, přeběhli přes ulici a vešli do jednoho z domů, pak letěli po schodech do sklepa. Byla tam tma, vlhko a těsno, ale člověk, který ji vedl, očividně znal cestu, protože kráčel jistě, jednou odbočil vlevo, jindy vpravo, bez zaváhání, jako by těmi ponurými chodbami procházel denně. Nakonec dorazili k malým dveřím. Muž je otevřel a vyšli ven.

„Vidíte? Jsme tady,“ usmál se a vítězoslavně se na ni podíval. „Občas tu zkratku využívám, když Korczakovým dětem nosím různé věci. Neztrácím pak čas u brány. A je to bez nervů….“ Mrknul na hodinky. „Za dvě minuty půl páté. Utíkejte,“ mávl rukou.

„Děkuju. Jak se vlastně jmenujete?“ prohodila už do prázdna, protože neznámý zmizel. Ve spěchu brala schody po dvou, až nakonec zadýchaně vběhla do místnosti, kde se právě setmělo. Představení začínalo.

Divadlo

„Nesmíš opustit pokoj,“ řekl vážně hoch v lékařském plášti. „Jsi moc nemocný. Kdybys šel ven, mohl bys i umřít.“

„Pane doktore, já nechci umřít,“ povzdychl si hubený klučina ležící v posteli. „Ale taky nechci strávit celý život o samotě. Miluju svět! Miluju lidi! Chci se s nimi potkávat, povídat si s nimi. Chci mít kamarády!“ Malý herec hrál velmi dojemně.

„Musíš ležet v posteli, Amale,“ zavrtěl hlavou chlapec, který hrál lékaře. „Vím, že je to těžké, ale jak už to tak bývá, hořké pilulky a dobré rady pomáhají tím víc, čím hůř se polykají.“

Amal chvíli mlčel a pak se slabě usmál.

„Mám okno, kterým se můžu dívat ven,“ řekl. „Na jeho druhé straně budu potkávat různé lidi. Možná sem někdo nakoukne a popovídá si se mnou. A taky máme poštu. Můžu psát dopisy, rozesílat je všem, dokonce i samotnému králi, a čekat na odpověď. Jak je dobře, že máme poštu! Díky dopisům si lidé po celém světě můžou být blízko, i když jsou ve skutečnosti daleko. Pro poštu není důležité, jaký kdo je – jak vypadá, co dělá, jestli je zdravý, nemocný, vysoký, malý, starý, mladý, tlustý, hubený, sytý nebo hladový, jaké vyznává náboženství a jakou má barvu kůže. Každý může napsat dopis a čekat na odpověď. Já budu čekat na odpověď od samotného krále. Ten mi dovolí vyjít ven,“ řekl chlapec a položil hlavu na polštář.

Opona vyrobená ze širokého prostěradla se spustila. Nastalo ticho. I když představení skončilo, opona se opět zvedla. Malí herci stáli v řadě a čekali na potlesk. Nikdo se však ani nepohnul.

„Bravo, moji milí, bravo!!! Byli jste úžasní!“ přerušil mlčení doktor Korczak3 a zamířil k dětem. Srdečně je objal, diváci začali konečně tleskat. Někteří si utírali slzy, jiní přicházeli blíž, aby pogratulovali mladým umělcům a paní Esterce4, která představení režírovala, další zamyšleně stáli a dál prožívali hru Rabíndranátha Thákura5.

3 Doktor Janusz Korczak – lékař, pedagog, vychovatel, spisovatel, aktivista.

4 Estera Winogronówna – vychovatelka v sirotčinci Janusze Korczaka. Vedla taneční skupinu a organizovala divadelní představení. Esteru Winogronównu zatkli hned na začátku likvidace ghetta, těsně po 22. červenci 1942. Janusz Korczak se ji pokoušel zachránit, po jejím zatčení se za ni přimlouval, ale marně.

5 Rabíndranáth Thákur – indický básník, filosof, hudební skladatel, malíř a pedagog, nositel Nobelovy ceny za literaturu, kterou získal v roce 1913.

„Doktore!“ Sestra Jolanta zamířila ke Korczakovi a podala mu ruku. „Pořád se nestačím divit, jak to děláte! V takových podmínkách, dobách a okolnostech uspořádáte opravdové divadlo…“

„Sestro Jolanto.“ Vychovatel na ni pohlédl přes poněkud zamlžené brýle. Sundal si je a rozvážně je otřel. Pak si je opět nasadil a znovu se na ni podíval. „Vlastně paní Ireno,“ řekl. „Vždyť vy děláte totéž,“ poklepal ji po ruce.

Dopis od krále

Varšava, 5. srpna 1942

Bylo vedro. Slunce žhnulo tak, že lidé sotva dýchali. Pohybovali se ospale, jako ve zpomaleném filmu. Ani jindy aktivní strážci před vstupem do ghetta6 neměli na svoji práci sílu. Jen letmo pohlédli na propustky a pouštěli lidi dovnitř.

6 Ghetto – část města obehnaná zdmi, kam byli zavíráni lidé židovské národnosti a kde museli žít pod dozorem.

Irena Sendlerová v přestrojení za ošetřovatelku, sestru Jolantu, znovu stála ve frontě, aby se dostala za zdi ghetta. Cítila, jak jí čůrky potu stékají po zádech, protože pod zástěrou měla jako vždy ještě několik vrstev oblečení. Později, už v ghettu, oděvy rozdávala, ale teď, ve vedru a davu, měla pocit, že už to déle nevydrží.

„Sestro Jolanto, můžete dál,“ zabručel policista.

„Uff,“ oddychla si. Jakmile prošla branou, sundala si zástěru a první vrstvu oblečení, pak si rychle navlékla ošetřovatelský plášť, z kabelky vytáhla pásku s Davidovou hvězdou7 a uvázala si ji na paži. Němci požadovali, aby takové označení nosili všichni Židé. Irena Sendlerová byla Polka, ale nosila tento symbol záměrně a vědomě – jednak tím chtěla vyjádřit solidaritu se židovským obyvatelstvem, jednak se s páskou dokázala snadněji vmísit do davu, aniž by vzbudila podezření.

7 Davidova hvězda (Davidův štít) – symbol judaismu neboli židovství ve tvaru šesticípé hvězdy.

Od chvíle, kdy doktor Majkowski, ředitel hygienické služby, zajistil jí a několika dalším mladým ženám z oddělení péče o děti legální propustky do ghetta na falešná jména, nebylo dne, kdy by Irena – jako sestra Jolanta – několikrát nezamířila tam a zpátky s léky, jídlem, oblečením a různými jinými věcmi. Za zdmi totiž chybělo prakticky všechno. Nechyběli jen lidé… Na nevelkém uzavřeném prostoru žilo několik stovek tisíc Židů.

Němci všechno pečlivě naplánovali, říkala si hořce Irena, když procházela ulicemi uzavřené čtvrti. První tři roky války masově zatýkali a odváželi do táborů nás, Poláky. Zlikvidovali mnoho významných polských osobností. Teď se rozhodli zbavit se Židů…