Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Kylie Scott: Fake

Vydání první

Copyright © 2021 by Kylie Scott

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2544. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Fake vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Photographer: Marq Mendez
Model: Norbi Novak

Cover Designer: By Hang Le

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1911-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1912-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Kylie Scott

Fake

West Hollywood (1)

Kapitola jedna

O dpoledne vklouzl do restaurace, zamračený jako vždycky. Ignoroval nápis „Zavřeno“ a zaujal místo v zadním boxu. Nikdo jiný to nesměl. Jenom on. Dnešní oděv tvořily černé džíny, conversky a košile. Nepochybně značková. A jak mu ty rukávy přiléhaly k bicepsům… V ždyť by se měly stydět. Chybělo jen takhle málo, aby řvaly „jdi s ním na pokoj“.

Místo toho jsem se zeptala: „Jako obvykle?“

Sesul se do rohu boxu a kývl hlavou místo odpovědi. Na to, jak byl vysoký, rozhodně dělal, co mohl, aby se schoval.

Nic víc jsem neřekla. Slova nebyla vítaná ani chtěná. Což bylo fajn, protože a) jsem byla unavená a b) za klid a mír dával pěkná dýška.

Kuchař Vinnie se vzadu pilně chystal na večer, jeho nůž hbitě zpracovával cibuli.

„Je tady,“ řekla jsem.

Po Vinnieho tváři se rozlil úsměv. Byl obrovský fanoušek návštěvníkových akčních filmů. Těch, které natočil, než udělal díru do světa a začal dostávat serióznější dramatické role. To, že navštěvoval naši restauraci přibližně jednou měsíčně, naplňovalo Vinniemu život.

Zvlášť protože restaurace Malá Itálie byla přímo zosobněním díry ve zdi. Hollywoodská elita ji běžně nenavštěvovala. Já byla menší fanynka, ale ještě pořád fanynka. Znáte to.

„Dones mu pivo,“ nařídil Vinnie.

Jako bych se nevyznala ve své práci. Bože.

Když jsem před něj stavěla Peroni, pilně se věnoval mobilu. Bez sklenice. Pil rovnou z lahve jako zvíře. V té chvíli prošla vstupními dveřmi žena v červených úpletových šatech a béžových kozačkách na dvanácticentimetrových podpatcích.

„Pardon, máme zavřeno,“ řekla jsem.

„Patřím k němu.“ Zamířila rovnou k jeho boxu, zasunula se naproti němu a upřela na něj nevrlý pohled. „Nemůžeš jen tak odejít, Patricku. Budeš si muset jednu vybrat.“

„Kdepak.“ Napil se piva. „Všechny jsou na prd.“

„Aspoň jedna musí vyhovovat.“

„Ani trochu.“

Vzdychla. „Jestli toho nenecháš, do příštího týdne budeš nula. Nenávratně. Zapomenutý.“

„Jdi pryč, Angie.“

„Další hollywoodský talent na smetišti. To se píše na sociálních sítích.“

„Kašlu na to.“

„Lháři,“ zaševelila.

Nebyla jsem si docela jistá, co mám dělat. Očividně se znali, ale zřejmě o její přítomnost nestál. A ona tu vážně neměla co dělat. Vinnie schválil vstup po zavíračce jen pro jednu osobu. Na druhé straně, kdybych ji požádala, aby odešla, patrně by na mě poštvala svoje právníky. Vypadala na to.

Žena zpozorovala, že nad ní postávám. „Přineste mi sklenku červeného.“

„Je na odchodu,“ stornoval její objednávku Patrick.

Angie se nepohnula ani o centimetr. „Byly to samé přijatelné možnosti. Poddajné. Mladé. Hezké. Diskrétní. Nic divného ani ujetého v jejich minulosti.“

„Tím by byly možná zajímavější.“

„Zajímavé dívky jsou to, co tě dostalo do tohohle průšvihu.“ Žena svraštila čelo, zadívala se na mě. Pořád jsem otálela. Jedno dokonale tvarované obočí se tázavě zvedlo. „Ano? Nějaký problém?“

Teď byla řada na Patrickovi, aby vzdychl a kývl na mě. Byl s tou bradou a lícními kostmi a vůbec se vším jako učiněný sen. Fakt klasický hollywoodský hezoun. Zvlášť s umně rozcuchanými krátkými světle hnědými vlasy a náznakem strniště. Někdy bylo těžké na něj necivět. Právě proto pravděpodobně z celé jeho osobnosti čišelo „dejte mi všichni pokoj“.

Zamířila jsem k malému baru v zadní části restaurace pro víno, jako hodná malá číšnice.

„Neměli bychom to probírat tady,“ začenichala Angie opovržlivě. Když je řeč o kritice, mně připadaly zdi z holých cihel a bachraté dřevěné stoly v pohodě. Berte, nebo nechte být. Vinnieho sbírka starých černobílých fotek losangeleských autostrád. Kdo se v tom měl vyznat?

Patrick se sesul v boxu ještě níž. „Já už tam nejdu. Skončil jsem.“

„Tohle není bezpečné.“ Angie se nervózně rozhlédla. „Pojďme…“

„Je to dobré. Chodím sem už léta.“

„Právě tě vyhodili z velkorozpočtového filmu, Patricku,“ pronesla rozhořčeným tónem. „V branži tě teď sice nemají za žádnou trefu, ale drby o tobě se určitě ještě prodávají skvěle. Přinejmenším tenhle týden.“ Muž zabručel.

„Ten plán vyjde, jestli to nezkazíš. Všechno je zorganizované a připravené. Je to ideální příležitost začít přepisovat narativ ve tvůj prospěch.“ Namířila na něj prstem, aby zdůraznila slovo „tvůj“. Ta ženská očividně uvažovala jaksepatří obchodně.

Postavila jsem před ni sklenku vína a vrátila se na své místo vzadu v místnosti, kde jsem leštila příbory a doplňovala slánky a pepřenky a tak dále – samé práce, které se nejlíp konají, když je málo lidí. A i když bylo vtíravé a nesprávné poslouchat hovory jiných lidí, nebyla to moje vina, že bylo v místnosti takové ticho, až jsem slyšela všechno, co říkali.

„Žádná z nich nepůsobila autenticky,“ odmlčel se, aby upil ještě trochu piva.

Žena si odfrkla. „To proto, že žádná z nich autentická není.“

„Vždyť víš, jak to myslím.“

„Když jsi za mnou přišel poprvé, řekl jsi, že se chceš stát hvězdou, natáčet kvalitní filmy a získat Oscara. V tomhle pořadí,“ prohlásila. „V současnosti bys snad mohl vzkřísit do jisté míry svou kariéru prostřednictvím indie trhu. Brát tu a tam role a pomalu se znovu sunout nahoru. Ale potrvá to léta a na tu zlatou sošku nejspíš nikdy nominovaný nebudeš. Tomuhle snu můžeš zamávat na rozloučenou.“

Patrick si neklidně prohrábl rukou vlasy.

„Dřel ses jak mezek, aby ses dostal takhle daleko,“ pokračovala. „Vážně to teď vzdáš?“

„Kurva,“ zabručel.

„Liv žvaní a žvaní, a ty nejsi ochotný to uvést na pravou míru. Ne že by ti v téhle chvíli někdo věřil. Takže máme omezené možnosti.“ Zvedla víno, delikátně usrkla a pak s odporem nakrčila nos. Jelikož šlo o krabicák, nebylo to žádné překvapení. Požádala jen o sklenku červeného, o kvalitě se nezmínila. „Vím, že jsi doufal, že to všechno vyzní do ztracena, ale lidi pořád mluví. A když jsou sociální sítě, jaké jsou, byla tohle nejhorší možná chvíle dostat se do skandálu. Nicméně naděje neumírá. Ještě to můžeme zachránit, jen kdybys s námi spolupracoval. Ovšem musíme jednat hned.“

Patrick se zdržel odpovědi.

Před měsícem toho byl plný internet. Fotky, jak za svítání opouští rezidenci Liv Andersové v Malibu. A zjevně šlo o snímek „ráno poté“. Jednoznačně ulička hanby. Byl celý rozcuchaný a na sobě měl zmačkaný smokink. Součástí problému bylo i to, že Liv tvořila polovinu současného páru miláčků Hollywoodu. Spolu s Patrickem a svým manželem Grantem právě dokončila film a údajně byli nejlepší kámoši. Věcem nijak neprospívalo ani to, že Patrick v předchozích letech chodil s řadou modelek a značně kalil. Měl zavedenou pověst. Titulky jako „Patrick hráč“, „Walsh ničí manželské blaho“, „Konec přátelství“ a „Nehrdinský ničitel rodiny“ se všude jen hemžily. Možná byla zrovna okurková sezona, ale množství nenávisti, která se na něj hrnula, bylo až překvapující.

Samozřejmě to určitě nebyl celý příběh. Jako vždycky. Nicméně Liv byla následujícího dne spatřena, jak znepokojivě fotogenicky pláče, když spolu s manželem vstupovala do manželské poradny. A od té doby se dvojice vyskytovala na červených kobercích odděleně. Patrickovo jméno se zatím vláčelo bahnem. Hůř než bahnem. Bylo to toxické.

To všechno mohla být pravda. Skutečně mohl být šmejd, co myslí pinďourem a chová se zrádně a manipulativně. Taky jsem chodila s několika pochybnými muži, takže by mě to tak docela nepřekvapovalo. A poslední dobou byla veřejně odhalena spousta sráčů. Mužů, kteří využívají svou slávu a moc k páchání zla.

Ale všechno to prostě působilo spíš jako drby.

Za prvé, neexistoval žádný skutečný důkaz, že si dva dospělí s oboustranným souhlasem nedělali za zavřenými dveřmi, co chtěli. Patrick nesložil žádný manželský slib a Liv nevznesla žádné obvinění, že by s ní bylo špatně zacházeno. Po pravdě řečeno, Liv neřekla vůbec nic. Patrick a Grant však byli nejlepší kámoši… To byla pekelná zrada. Pokud to byla pravda.

„Fajn, udělám to,“ zvyšoval hlas. „Ale se žádnou z nich ne.“

„Patricku, celé týdny jsme vedli pohovory, než jsme ti našli ty tři alternativy,“ opáčila. „Jedna z nich musí být přijatelná, jestli ne perfektní.“

„Nemusí být perfektní. Musí být skutečná.“

„Skutečná?“ Angie trochu vyprskla. „Panebože, dej mi sílu. To je kurva to poslední, co momentálně potřebujeme.“

Zezadu cinkl zvonek. Vinnie na mě mrkl a ukázal na čekající jídlo, penne ragú s masovými kuličkami a parmazánem. Vonělo to božsky. Jak mohly dosvědčit rozměry mého zadku, milovala jsem sacharidy a ony milovaly mě. A co je důležitější, velikost džínů nebo celkový pocit štěstí?

Vinnie se svým jídlem pyšnil. Pyšnil se svou restaurací. To byl jeden z důvodů, proč jsem u něj ráda pracovala.

„Všechny čekají. Vrať se do kanceláře,“ naléhala Angie, když jsem znovu vstupovala do místnosti.

„Ne.“

„Patricku, jak jinak chceš sakra nějakou najít? Kdyby se rozkřiklo, co děláme…“

„To se nestane.“

Žena upřela oči k nebi, ale žádná pomoc se nedostavovala. „Jestli si nevybereš jednu z nich, tak koho?“

„Nevím,“ zavrčel.

Co možná nenápadně jsem před něj položila talíř. Neviditelnost je forma umění. V jeho přítomnosti jsem v ní vždycky nevynikala. Nemůžu za to. Přitažliví muži mě znervózňují. Takže mi samozřejmě příbor vyklouzl z prstů a vidlička hlasitě zarachotila o stůl.

„Ona,“ zadíval se přímo na mě. Bylo to možná jedinkrát, co mezi námi došlo k přímému očnímu kontaktu. Bylo to jako dívat se do slunce. Málem mě to oslnilo. Toho chlapa bylo prostě moc.

„Cože?!“ zavřeštěla Angie.

Zkameněla jsem. Určitě nemluvil o mně. Leda snad ve smyslu „jsi totální nešika a dneska nedostaneš dýško“.

„To nemůžeš myslet vážně,“ lamentovala Angie a přejížděla mě očima vyvalenýma tak, až se podobaly dvěma měsícům. „Je tak… průměrná.“

„Jo,“ souhlasil nadšeně.

Páni, to bylo drsné. Byla jsem svým způsobem pěkná. Světlá pleť a dlouhé vlnité blond vlasy. V obličeji pár pih. Pokud jde o mou postavu, nemusí být každý v tomhle městě hubený jako tyčka. Ale to je fuk. Důležité bylo, že jsem byla milá. Většinou. A byla jsem hodná. Nebo jsem se o to aspoň snažila. Osobní růst bývá ošemetný.

„Dobrou chuť,“ zamračila jsem se.

„Posaďte se na chvilku.“ Patrick ukázal na místo v boxu vedle sebe. „Prosím.“

Místo toho jsem si založila paže.

„Chci si s vámi promluvit o jedné pracovní příležitosti.“

Angie vydala přiškrcený zvuk.

„Já práci mám,“ odpověděla jsem. „Po pravdě řečeno, mám dvě.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„To si snad děláš legraci,“ zasyčela Angie. „Tomu oni nikdy neuvěří.“

„Norah,“ řekla jsem.

„Ahoj, Norah. Já jsem Patrick.“

„Já vím,“ odvětila jsem ledově.

Málem se usmál. Zřetelně se mu zacukaly rty. Na to, že jeho šarmantní bezstarostný úsměv zdobil billboardy po celé zemi, rozhodně uměl tu potvůrku dobře tajit. „Jak by se ti líbilo vydělat si dost slušné peníze?“

„Už ani slovo, dokud nepodepíše dohodu o mlčenlivosti.“ S rukou přitisknutou k hrudi Angie vypadala, jako by buď hyperventilovala, nebo se o ni pokoušel infarkt. „To myslím vážně!“

Patrick jen vzdychl. „Angie, klid. Chodím sem už léta a ona ani jednou nedala nic na sociální sítě, ani neudělala šmíráckou fotku. Vsadím se, žes o mně nepověděla ani živé duši, viď, Norah?“

No tak jsem respektovala jeho soukromí. Žalujte mě. Taky se mi docela líbilo, jak mě oslovoval jménem. Už jen to, že ho znal, bylo parádní. Zřetelná slabost v kolenou. „Zřejmě si užíváš anonymitu.“

„Dokonce jsi i zabránila té holce říct mi o autogram.“

„Dcera majitele,“ přikývla jsem. „Ještě pořád se mnou nemluví.“

Další skoroúsměv. Pohled hezkých modrých očí byl zřetelně pobavený.

Angie jedním mocným douškem dopila zbytek krabicáku.

Patrick a já jsme na sebe zírali, jako by šlo o soutěž. Schválně, kdo první uhne pohledem? Zřejmě já.

„Co je to za práci?“ vyzvídala jsem.

„Budu tě na pár měsíců potřebovat na plný úvazek,“ odpověděl.

„Na rok včetně ubytování,“ opravila ho Angie.

Patrick se přikrčil. „Šest měsíců a ubytování. Víc ne.“

Angie mávla rukou a podvolila se.

Odkašlala jsem si. „Ehm, co přesně bych dělala? Poskoka nebo asistentku nebo tak něco? Nebo potřebuješ spíš hospodyni nebo uklízečku?“

„Ne,“ pronesl naprosto klidně. „Chci, abys byla moje falešná přítelkyně.“

Kapitola dvě

Patrick Walsh bydlel v The Bird Streets v západním Hollywoodu – což byla jaksepatří exkluzivní a drahá adresa. Auto mě vysadilo na konci tiché slepé uličky v kopcích nad Sunset Strip. Skrz mříže brány bylo vidět soukromou příjezdovou cestu, mizející za zatáčkou. Spousta zeleně, převážně sukulenty a olivovníky. Jedinou parkovou úpravu kolem mé předchozí bytovky tvořilo parkoviště s přetékajícími popelnicemi.

Zhluboka jsem se nadechla a pokusila se sebrat trochu kuráže. Aspoň trochu. Protože tohle byl bezpochyby špatný nápad. Přímo děsný, strašlivý nápad. A přesto jsem tu byla, smlouvu podepsanou a peníze na dlani. Hodně peněz. A bude jich ještě víc. Už teď se mi podařilo přestěhovat babču do samostatného pokoje v mnohem hezčím domově důchodců s lepší péčí a zařízením. Taky jsem dala výpověď v obou zaměstnáních a z bytu. Tomu se říká stát na pokraji propasti.

Zčistajasna se brána začala otevírat a já překvapením couvla. Nejspíš někdo sledoval bezpečnostní kamery. Kolečka mého otlučeného kufru zarachotila na asfaltu za mnou. Přivezla jsem si jen pár oblíbených věcí a zbytek svého majetku jsem uložila do skladiště. Nezbytnou garderobu hollywoodské přítelkyně mi poskytnou. Ať to obnáší cokoli.

A bylo to dobré. Všechno bude skvělé. Jsem dospělá ženská, která to jednoznačně dokáže. Tohle dobrodružství je třeba přijmout a užít si ho.

Sakra jo.

Věřila jsem tomu až do chvíle, kdy jsem ho uviděla stát ve dveřích bílé, rozlehlé jednopodlažní budovy, která byla buď moderní, nebo z poloviny století, nebo od každého kousek. Dům byl v pohodě, ale nedal se srovnat s Patrickem Walshem z masa a kostí. Byl umělecké dílo, které si víc než zasloužilo ten piedestal, na němž stálo. Nemůžete vyrůstat v Los Angeles a nepotkávat celebrity, ale tohle bylo jiné. Jak mě jeho přítomnost zasáhla do srdce a do slabin. Možná si na něj nikdy nezvyknu. Protivné a trapné, vzhledem k tomu, že je teď můj šéf.

Nečekala jsem, že mě uvítá osobně. Představovala jsem si, že bude na něco takového moc zaměstnaný a důležitý. Na někoho, jako jsem já. Neviděla jsem se s ním od toho dne v restauraci. Všechno řešili jeho „lidé“, jakože právníci. Pochybovala jsem, že budu moct během příštích šesti měsíců i jen kýchnout bez výslovného písemného povolení.

Mockrát jsem se v duchu ptala proč zrovna já? Jak Angie výstižně konstatovala, byla jsem průměrná. Ale můj nedostatek nápadné krásy zřejmě odpovídal celkové image napraveného-a-už-ne-povrchního-herce, o niž usilovali. Nevím. Nicméně zaplatil mi spoustu peněz za to, abych odstavila svůj život na vedlejší kolej a vzkřísila jeho pověst. Takže se o to budu usilovně snažit.

„Norah,“ pronesl se svraštělým čelem, což zřejmě bylo základní nastavení jeho obličeje. „Ukaž, vezmu ti to.“

„Tak jo.“

„Díky za… ehm… že jsi tu.“

„Jasně,“ řekla jsem.

Táhl za sebou můj kufr. I když byla chyba objektivizovat lidi, ten chlap měl úžasný zadek a jeho džíny to fakt zdůrazňovaly. Nikdy jsem se nepovažovala za znalkyni zadků, ovšem ten jeho, to byla jiná. A to ani nemluvím o šířce ramen.

Interiér domu taky nebyl špatný. Otevřený půdorys s podlahami z leštěného betonu a běloskvoucími stěnami. Bachratá krémová pohovka a huňatý šedý koberec spolu s krbem a rozmanitými uměleckými díly. Jednu stranu budovy jako by tvořily výlučně jen skleněné stěny nebo posuvné skleněné dveře. Hřadovali jsme na úbočí kopce s výhledem na celé město. A když je o tom řeč, no páni. Rozptýlilo mě to natolik, až se mi málem přestaly třást ruce.

V obývacím pokoji na nás čekaly dvě osoby. Jednou z nich byla publicistka Angie alias Dračice – což je nehezké a necitlivé vůči drakům, ale dobře.

„Ty musíš být Norah,“ pronesla Asiatka s krásným úsměvem a tmavými vlasy po ramena. „Já jsem Mei, Paddyho asistentka.“

„Těší mě.“

Rozzářila se. „Že vám to spolu ale úžasně sluší? Tisk se rozteče blahem!“

Patrick po mně vrhl pohled úkosem. Jako by vtělit mě do tohohle velkolepého plánu nebyl zrovna jeho geniální nápad. Idiot.

„Díky,“ zamumlala jsem.

„Mám práci.“ Udělal několik kroků, pak se zastavil a otočil se zpátky ke mně a ještě trochu se zamračil. „Tak zatím, zlato. Kotě.“

Kdepak, žaludek mi nedělal přemety. Byla to jen plynatost, nebo tak něco. „Zatím.“

„To nebude ono.“

Ztuhla jsem. „Nebude?“

„Ne. Nesprávné mazlivé přezdívky.“ Přimhouřil oči. „Zapracujeme na tom.“

„Tak jo.“

Mei vypadala, jako by ji naše podivnost okouzlila. Angie ji vybrala jako naše první obecenstvo. Pokusné obecenstvo k otestování našich postav, pokud je libo. Aby se zjistilo, jestli jsme aspoň trošičku uvěřitelní jako skutečný pár. Pravděpodobnost, že ji oklameme, se mi nezamlouvala.

„Potřebuješ něco?“ zeptal se.

„To je dobré. Díky.“

Kývl a udělal malý a poněkud obezřetný krůček směrem ke mně. Jako by mě snad chtěl políbit na tvář nebo poplácat po hlavě nebo udělat něco, co by se dalo vnímat coby aspoň polovičatý projev náklonnosti. Jenže si to v poslední vteřině rozmyslel.

Ha.

Nechci být zlá, rozhodně to však nebyl jeho nejlepší herecký výkon. (Daleko víc se mi zamlouval v Běhu zombies, kde patřil ke statečné skupině lidí dokončujících maraton, když dojde k epidemii. Pohodový, byť poněkud krvavý film.) Udělal čelem vzad a zamířil na druhý konec domu. Tam byly nejspíš ložnice a tak dále. Tenhle prostor tvořily obývací pokoj, jídelna a kuchyně. Venku na protějším konci domu se v ranním slunci třpytil bledě modrý bazén ve tvaru ledviny.

Tak takhle žije moje polovička. Hezké.

Mei se ke mně naklonila blíž. „Nevšímej si ho. Patrick není tak docela zvyklý na vztahy. Mít někoho ve svém prostoru. Však víš.“

„Vím,“ zalhala jsem.

„Samozřejmě víš. Je to ohromné, že tě pozval, abys tu žila s ním.“

„Jo. Mně, ehm, vypršela nájemní smlouva a on řekl, proč ne?“

„To je fantastické. Možná je to první spontánní věc, co ten chlap kdy udělal. Člověk nejspíš pozná, kdo je ta pravá,“ pokračovala. „Vždycky jsem mu říkala, že si musí najít nějakou civilistku. Někoho mimo branži. Nemůžu se dočkat, až uslyším, jak jste se poznali a vůbec. Bleskové romance jsou moc… romantické.“

Poslední týden jsem trénovala přesně na tenhle okamžik. Většinou před zrcadlem v koupelně. Ach, jak mě bolely tváře po jedné takové hodině nacvičování falešného úsměvu! Vnitřně jsem je ledovala vodkou se sodou a limetkou. Protože jsem na střední škole nechodila do dramatického kroužku, měla jsem hodně co dohánět.

Usmála jsem se. Byl to můj úsměv typu radostný-s-nádechem-rozmarnosti. Ne zrovna ten nejsnazší z mého arzenálu, ale připadalo mi, že se v něm promítají jakési mladé a zamilované vibrace – což se mi zdálo přiměřené situaci. A jelikož mi Patrick platil pěkné prachy, bylo důležité dát do toho všechno. „Seznámili jsme se u mě v práci, v restauraci. On, ehm, tam pořád chodil a nakonec jsme si začali povídat a…“

„To ostatní je minulost,“ dokončila za mě Angie.

Mei se na mě nepřestávala usmívat bez náznaku pochybností v obličeji. „To je tak sladké!“

Uf. Dokázala jsem to. Někdo skutečně uvěřil, že já a hollywoodský lupič srdcí k sobě patříme. Mimořádné. Vlna vítězoslávy mě zalila od hlavy až k patě. Ne že by lhát lidem bylo něco hezkého. A Mei působila jako moc milá osoba. Ačkoliv šlo jen o malou neškodnou lež. Tak nějak. Tak jo. Tak tedy pravda byla taková, že morální stránka téhle situace byla po čertech kalná. Ale koneckonců, potřebovala jsem peníze a nikdo nepřijde k úhoně. Na tom záleží.

Jednočlenné obecenstvo mě rozhodně děsilo daleko míň než představa nevyhnutelných událostí na červeném koberci, které číhaly v budoucnosti. Docela se mi při tom pomyšlení chtělo zvracet. Poslední oficiální akce, které jsem se zúčastnila, byl můj maturitní ples, od kterého uplynulo víc než deset let. Můj tehdejší partner ukončil večer tím, že zakopl, upadl do babčiných růžových keřů a pekelně se poškrábal. Bohužel se můj vkus na mužské od té doby o moc nezlepšil. Žádný div, že jsem už asi rok s nikým nechodila.

Angie cinkl mobil. „To asi přijel estetický tým a tak dále.“

„Cože přijelo?“ zeptala jsem se.

„Ber je jako svoje opraváře,“ navrhla Mei.

„Já potřebuju celý tým, aby napravil to, jak vypadám?“ zasmála jsem se rozpačitě. „Vážně je to tak hrozné?“

Angiin úsměv byl samé zuby. „Ano.“

„Tohle je blbost,“ bručela jsem.

„Ale no tak.“ Mei mě poplácala po ruce. „Ta francouzská manikúra vypadá skvěle a máš moc hebké a lesklé vlasy.“

Angie nespouštěla zrak z mobilu. „Co máš za problém?“

„Řekněme prostě, že to byla extrémní depilace,“ řekla jsem. „A fakt jsem při tom měla mít nějaké slovo.“

„Au naturel nebylo přijatelné. Co kdybychom se rozhodli udělat nějaké focení v bikinách v rámci toho článku ‚odpočinek doma‘, co plánujeme?“ zeptala se Angie. „Nemůžeš být dole úplně zarostlá. I Photoshop má své meze.“

„Tak zlé to nebylo. A focení v bikinách?“ zeptala jsem se zděšeně. „O tom se nikdo nezmínil.“

„Všechno, co děláme z lásky,“ pronesla Mei.

Angie mě ignorovala.

Ale já ještě neskončila, krucinál. „Keř ženy je posvátný a do jeho stavu není nikomu nic, kromě jeho majitelky.“

Mei se zasmála, pak si rychle odkašlala. „Ano. Jednoznačně. Naprostá pravda.“

„No.“ Angie zvedla obočí. „Netušila jsem, že vy dvě se k tomu stavíte tak vášnivě.“

Vstoupil Patrick. „K čemu?“

Celý den se schovával na druhém konci domu, zatímco jeho obydlím proudili různí lidé. Nehtová technička, vlasová stylistka, vizážistka a estetička, která řešila péči o tělo a depilaci. Oděvní stylistka, která mi popisovala novou garderobu, zatímco já tam stála jako idiot ve spodním prádle. Jakož i make-up artistka, která mi dávala lekce stínování a tak dále. A zrovna teď se uráčí přijít?

„K pubickému ochlupení,“ prohodila Mei.

Patrick zesinal. „Zapomeň, že jsem se ptal.“

„Nebuď taková fajnovka,“ pokárala ho Angie, vstala a zamířila ke dveřím. „Všechny jsme tě viděly v merkinu. Každopádně jsme už pro dnešek hotoví.“

„Čau,“ zamávala Mei, přičemž rovnala polštáře na velké, měkké moderní pohovce. „Tak jo, Paddy, je čas na tvou každodenní aktualizaci. Poslala jsem tvé mámě květiny a obdržela plnou refundaci za ten výlet do New Yorku. Nový osobní trenér je objednaný na zítřek a v šatně ti visí nějaké oblečení od toho návrháře, o kterém jsem ti povídala. A Mary zrušila zítřejší večerní schůzku.“

„Zrušila?“ zeptal se nevraživým tónem.

„Ano. Promiň. Neuvedla důvod.“

Zakabonil se.

„Potřebujete někdo ještě něco dalšího?“ zeptala se nás Mei.

„Jen výtisk toho uspávacího scénáře,“ opřel se o stěnu, celý pohodový a sexy a rozmrzelý. Samozřejmě, jeho dýchání a celková existence byly naprosto pohodové a sexy.

„Je na stole v pracovně.“

„Díky.“

„A já jsem skončila. Uvidíme se zítra!“

Úplně poprvé jsme osaměli. Poněkud nervy drásající. Patrick mě přejel pohledem, prohlížel si denní úsilí. Tým odvedl dobrou práci. Ještě pořád jsem si byla podobná, jen v poněkud nablýskanější verzi. Jeho výraz však zůstával naprosto prázdný. Veskrze nevyzpytatelný. Stejně dobře jsem mohla mít na čele vytetovaného poníka, jemu to bylo fuk. Pak si založil paže na hrudi a zaměřil svou pozornost na výhled z oken. Zdálo se, že není schopný se úplně uvolnit ani ve vlastním domě. Ačkoliv to možná souviselo spíš s mou přítomností.

Sice jsem věděla, že mě má radši mlčenlivou a submisivní, ovšem nedokážu půl roku držet pusu. „Co je to merkin?“

„Stydká paruka. Někdy se používají při natáčení sexuálních scén, aby ti jimi zakryli nádobíčko.“

„Ha.“

Nic víc neřekl. Mlčení nebylo nijak šíleně nepříjemné.

„Musíme probrat situaci doma,“ posadila jsem se na pohovku. „Smlouva tuhle oblast věci vlastně neřeší až na to, že nesmím zvát nikoho do domu ani udávat adresu a tak dále. Což je naprosto pochopitelné. Tvoje soukromí je třeba chránit a vůbec.“

Svraštil obočí, nepadlo však ani slovo.

„Kdyby ti bylo milejší, abych trávila večery mimo domov nebo ve svém pokoji…“

„Budeš tady žít půl roku, Norah. Neočekávám, že se budeš celou tu dobu schovávat. Zvykneme si na sebe.“ Neznělo to nijak přesvědčeně. Což bylo fajn. Nic jsem si nenamlouvala. Šlo o přísně obchodní ujednání. Nebudeme nejlepší přátelé, nebo tak něco.

„Tak jo,“ řekla jsem.

Zamračil se ještě víc. Jak může někdo tak hezký být tolik mrzutý? Žít v takovémhle domě, mít celý svět u nohou. Až na ten nedávný skandál, co mu podělal kariéru a měl za následek, že se jeho svět obrátil vzhůru nohama, když do sebe musel vtělit mě a tuhle přetvářku. Mám za to, že jsem si právě odpověděla na svou otázku sama.

Vzdychl. A byl to dost možná největší a nejtěžší povzdech všech dob. Ještě nikdy nikdo nebyl tak rozhozený. Tak nepochopený. „Kazím to. Začneme znovu. Nemáš hlad?“

„Nemusíš…“

„Vím, že nemusím. Ale musíme se poznat dost dobře na to, aby se nám dalo věřit. Takže můžeme klidně strávit trochu času společně a mít to z krku,“ řekl. „A nevím jak ty, ale já umírám hlady.“

Vstala jsem a šla za ním do kuchyně. Byla hezká, s dlouhým bílým kamenným ostrůvkem/snídaňovým pultem a obrovským šestihořákovým plynovým sporákem. Lednice plná vitaminových nápojů, ovoce a předem připravených jídel. Zíral do ní se svraštělým čelem. Pořád hezký.

„Kuře, hovězí nebo vegetariánské jídlo?“ zeptal se. „Většinou je k tomu batátová kaše a brokolice vařená v páře, ale v tom vegetariánském je taky květák a tofu.“

Otevřela jsem pusu, zavřela ji a hledala správná slova. A jejda, to bych ani nebyla já, abych nevyhrkla to první, co mě napadlo ohledně jeho výběru stravy. „Nejspíš musíš jíst fakt zdravě, abys měl dokonalé tělo a tak vůbec.“

Jeho výraz se maličko uvolnil. „Zní to hodně nudně, co?“

„No… jo.“

„Už víš, proč rád chodím do Malé Itálie. Jenom to nemůžu dělat moc často.“

„Musíš být velice disciplinovaný.“

Jedno svalnaté rameno se zvedlo a zase kleslo.

„Já jsem dost disciplinovaná, abych skončila u šestého plněného piškotu, ale tím to zhruba končí.“

Koutek úst se mu zacukal. „Jasně.“

„Dám si kuře,“ řekla jsem. „Děkuju.“

Kývl a dal dvě jídla ohřát do trouby. Takhle zblízka nebylo možné ho nevdechovat. Měl maličko slanou, ale svěží vůni. Taky v ní byl nádech dřeva nebo šalvěje. Jako by právě vyšel z moře a skotačil v lese, než vstoupil do kuchyně. Vsadila bych se, nevím o co, že to je nějaká drahá značková kolínská. A očichávat ho bylo úplně ujeté, takže toho hned nechám.

Následně vyndal džbán studené vody a dvě sklenice a postavil je na stůl v jídelně. Na kulatou dřevěnou věc, která vypadala jako z padesátých let, se čtyřmi židlemi. Nejspíš nepořádá velké slavnostní večeře. Uvažovala jsem, jestli si nábytek vybíral sám, nebo mu pomáhal nějaký designér. Jenomže jsem byla zvědavá na všechno, co se tohohle chlapa týkalo.

„Takže jsme se poznali v restauraci, kde jsi pracovala, a já tě pozval na rande,“ posadil se a nalil vodu do obou sklenic. Obratnost, s níž si počínal, mi byla povědomá.

„Tys někdy dělal číšníka,“ poznamenala jsem.

„Pochybuju, že se najde herec, který nezačínal jako obsluha v restauraci nebo za barem.“ Uvelebil se na židli. „Angie povídala něco o představách superfanynky, co začne chodit se svým hrdinou.“

„Tak jo.“ Pokrčila jsem rameny. „To by šlo.“

Přimhouřil oči. „Ale ty nejsi moje fanynka?“

„To jsem neřekla.“

„Taky jsi neřekla, že jsi.“

„Musím být fanynka?“ zeptala jsem se.

„Ne.“ Zase ten skoro-úsměv. „Jen jsem zvědavý.“

Seděl úplně nehybně, pozoroval mě. Navzdory tomu prázdnému výrazu bych odpřisáhla, že se baví.

Přikývl. „Jo. Pochybuju, že tomu věří.“

„Vážně?“

„Vysoká?“ zeptal se.

„Ne.“