Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Emma Chase: Královsky obdařen

Vydání první

Copyright © 2017 by Emma Chase

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2578. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Royally Endowed,

vydaného v roce 2017

Český překlad © 2023 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design: By Hang Le

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2014-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2015-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Emma Chase

Královsky obdařen

Royally (3)

Láskám na první pohled

i pozvolným vzplanutím

PROLOG

Logan

Někteří muži myslí svými penisy.

Znáte ten typ. Rafinovaní přemlouvači, jejichž oči neustále pátrají po pěkných nohách, pěkných prsech a pevném zadku.

Ostatní zase moc přemýšlejí. Ten typ taky znáte. Otravně opatrní, pomalí, obezřetně volí každé slovo, jako by se mělo vrátit a ukousnout jim hlavu.

Nejsem ani jeden z nich.

Řídím se intuicí. Když se mi útroby varovně sevřou, jednám – okamžitě. Když cítím jen jemné tahání, zastavím se a přehodnocuju. A když se zkroutí, jako kdyby je někdo ždímal, zaručeně vím, že jsem něco královsky podělal.

Intuice je moje nejlepší kamarádka, moje svědomí i výhoda. A nikdy mě nezklamala.

A je to právě ona, kdo mě přivede k těm dveřím. Kdo mě drží na místě, když na ně klepu. Kdo mi vkládá do úst slova – prosebná a lítostivá – která snad všechno napraví.

Abych ji mohl získat zpátky.

Protože ačkoliv je moje intuice brilantní, občas se umím zachovat jako idiot.

Třeba zrovna včera.

„Ellie. To jsem já. Otevři. Musíme si promluvit.“

Na druhé straně dubových dveří cítím pohyb – ne zřetelně, ale spíš podvědomě. Cítím, že tam je. Je blízko a poslouchá.

„Jdi pryč, Logane.“

Její hlas je napjatý a pisklavější než obvykle. Naštvaný.

„Ellie, prosím. Choval jsem se jako debil, já vím…“ Nejsem nadšený, že musím žadonit z chodby, ale pokud to pomůže… „Omlouvám se. Pusť mě dovnitř.“

Ellie se jen tak nenaštve a odpouští rychle, prostě v sobě neumí držet zlobu. A přesně proto mě její další slova zasáhnou jako sekera – a podseknou mi nohy.

„Ne, měls pravdu. Princeznina sestra a bodyguard z východní Amboye nedávají smysl – to nemůže vydržet.“

Vážně jsem jí tohle řekl? Co se to se mnou k sakru děje? Ona je ve skutečnosti ta jediná věc, která v mém životě dává smysl.

Ovšem tohle jsem jí nikdy neřekl.

Místo toho… plácám kraviny.

Opřu se dlaní o hladké dřevo a přitisknu se na dveře, abych byl co nejblíž. „Ell…“

„Rozmyslela jsem si to, Logane.“

Kdyby mohly mrtvoly mluvit, zněly by přesně jako Ellie. Bez života a emocí.

„Chci pohádku. Chci to, co má Olivia… zámky a kočáry… a to mi ty nikdy neposkytneš. S tebou bych musela slevit ze svých požadavků. Nikdy bys mě nemohl udělat šťastnou.“

Ona to tak nemyslí. Protože tohle jsou moje slova – slova mé vlastní nejistoty – a ona mi je teď vrací.

A bože, pořádně to bolí. Fyzicky – ta slova mě bodají do břicha, drtí mi hrudník a kosti. Když jsem řekl, že bych pro ni umřel, myslel jsem to vážně… a teď mám pocit, že skutečně umírám.

Chytnu kulatou kliku a chystám se vejít dovnitř. Abych se přesvědčil, že to tak nemyslí.

„Ellie…“

„Nechoď sem!“ zavřeští. Takhle jsem ji nikdy neslyšel. „Nechci tě vidět. Jdi pryč, Logane! Skončili jsme – prostě jdi!“

Ztěžka se nadechnu – protože tak to vypadá, když vás dusí bolest. Nakonec polknu hořkost, narovnám se a otočím se k odchodu. Abych splnil to, o co mě žádá.

Mozek mi radí, abych šel rychleji – abych odsud hned vypadnul a odešel si lízat rány. A moje srdce – kristepane – ten nebožák je moc pomlácený a krvavý, než aby něco cítil.

Ovšem nakonec v polovině chodby zpomalím.

Protože moje intuice začne tu bolest překřikovat. Rebeluje proti ní. Řve, že něco není v pořádku. Tohle není Ellie. Něco je jinak.

A nejen to… něco je špatně.

Rozhlédnu se po tiché chodbě – ani stráž nebo služka na dohled. Podívám se zpátky ke dveřím. Zavřené a nehybné.

Pak se otočím a vydám se zpátky k nim. Neklepu, nečekám a nežádám o svolení. Otočím klikou a vejdu dovnitř.

To, co spatřím, mě hluboce zasáhne.

Protože ať jsem čekal cokoliv, tohle to nebylo.

Vůbec…

KAPITOLA 1

Logan

Před pěti lety

„Chtěl jste mě vidět, princi Nicholasi?“

Přiznání: když mi byla poprvé nabídnuta pozice v královské ochrance, neměl jsem zájem. Představa, že budu muset hlídat nějaké naduté aristokraty, kteří milují zvuk vlastního hlasu – a vůni svých vlastních zadnic – mě zrovna nelákala. Viděl jsem to tak, že ochranka je pouze o jednu úroveň nad služebnictvem – a já nikomu posluhovat nebudu.

Chtěl jsem akci. Záblesk moci. Účel. Chtěl jsem být součástí něčeho většího, než jsem sám. Něčeho vznešeného a trvajícího.

„Ano, Logane – posaďte se.“

V armádě jsem vynikal. A Winston – šéf ochranky paláce – si toho všiml. Do ochranky prince Nicholase hledali určité vlastnosti. Hledali mladé muže, kteří byli pohotoví, loajální a ostří, pokud je třeba. Takové, kteří si klidně vezmou nůž do přestřelky – protože stejně dokážou vyhrát.

Po několika týdnech jsem na tu pozici změnil názor. Představovala pro mě poslání. Důležití muži uvádějí věci do pohybu – umí zjednodušit život těm, kteří tak důležití nejsou.

A já ty důležité chráním, aby mohli ve své práci pokračovat.

A ten mladý princ, který sedí za stolem v knihovně svého luxusního apartmá – to je důležitý muž.

„Kolik vám je, Logane?“

„Moje složka říká pětadvacet.“

Pokud je svatý Petr patronem rybářů, já jsem patronem čtenářů. Tahle vlastnost je pro mé povolání zásadní – prokouknout záměr. Umím lidem číst v očích – vidím, čeho jsou schopni a co jsou zač.

Nicholas Pembrook je dobrý muž. Až do morku kostí.

A to je vzácná věc.

Důležití muži jsou většinou ukázkoví idioti.

Cukne mu koutek. „Já vím, co je ve vaší složce. Na to jsem se neptal.“ A taky to není pitomec – často mu v životě lhali, takže má na lež čich.

„Kolik vám je opravdu?“

Podívám se mu do očí a přemýšlím, co tím sleduje.

„Dvaadvacet.“

Pomalu přikývne, promne si palcem dlaň a zamyslí se: „Takže jste se do armády přihlásil v… patnácti? Lhal jste o svém věku? Takhle mladý…“

Pokrčím rameny. „V odvodové kanceláři nebyli zrovna nejbystřejší. Byl jsem vysoký, dobře stavěný a uměl jsem to s pěstmi.“

„Byl jste ještě dítě.“

„Nikdy jsem nebyl dítě, Vaše Výsosti. Ne víc než vy.“

Dětství je od toho, abyste zpackali, na co sáhnete, a snažili se přijít na to, kdo jste a kým chcete být. Můžete dělat hlouposti. Já jsem to privilegium nikdy neměl, ani Nicholas. Náš směr byl určen dřív, než jsme se narodili. Naše cesty se samozřejmě lišily – ať už vyrůstáte v paláci, nebo chatrči, očekávání a požadavky okolí z vás velmi rychle vycucnou nevinnost a naivitu.

„Proč jste odešel z domova tak brzy?“

A teď se ušklíbnu já. Protože taky nejsem pitomec. „Vy víte proč. Je to ve složce.“

Zmetky poznám, protože pocházím z jejich řad. Z řad kriminálníků – a ne zrovna úspěšných. Spíš hloupých, chamtivých a dostatečně zoufalých, aby představovali nebezpečí – takových, kteří se na vás usmějí, poplácají vás po rameni a pak vám vrazí kudlu do zad.

Můj děda zemřel ve vězení – byl odsouzen za vraždu při ozbrojené loupeži. Můj otec tam zemře taky, snad dřív než později – sedí za zabití. Taky mám strýce, kteří se věnovali nejrůznějším nelegálním aktivitám, bratrance, kteří byli zabiti na ulici za bílého dne, a tety, které by bez rozmyšlení prodaly své dcery.

Jakmile mi bylo patnáct, došlo mi, že pokud v té díře zůstanu, dopadnu špatně. Měl bych jen dvě možnosti: vězení nebo márnice.

Ani jedna se mi nelíbila.

„Co tohle všechno znamená? Všechny ty otázky?“

Nejradši jdu přímo k věci.

Bedlivě mě sleduje zelenošedýma očima a je nahrbený, jako kdyby na něm seděl slon.

„Teď, když je Henry pod kontrolou, královna nás chce zpátky ve Wesscu. Za dva dny. To víte.“

Přikývnu.

„A Olivii chci vzít na léto s sebou.“

Nějakou dobu jsem měl s tou hezkou pekařkou z New Yorku problém. Popletla Nicholasovi hlavu a začal se chovat nezodpovědně. Ale je to dobrá holka – pracovitá, upřímná – a záleží jí na něm. Ne na jeho titulu nebo bankovním účtu. Tyhle věci jsou jí naprosto ukradené a možná by ho dokonce preferovala bez nich. Vedle ní je opravdu šťastný.

A za ty dva roky, co pro něj pracuju, jsem ho tak šťastného neviděl.

„Je to moudré?“ zeptám se.

Olivia Hammondová je navíc příjemný člověk. A palác… často dělá z příjemných lidí nepříjemné.

„Ne. Ale stejně to udělám.“

A ten pohled v jeho tváří – je upřímný a zranitelný. Touha. Zvenku byste si mysleli, že urození mají všechno. Nicholas vlastní soukromá letadla, služebnictvo, zámky a víc peněz, než může utratit – ale nedokážu si vzpomenout ani na jeden okamžik, kdy si dělal, co chtěl. Nebo kdy udělal něco, co by neměl.

Obdivuju ho, ovšem nezávidím mu.

„Olivia chce jet, ale bojí se tu nechat Ellie samotnou. Ellie je mladá, ještě chodí do školy… a je naivní.“

A taky je trochu divoká. Pořád rozzářená jako její růžové vlasy, které následovaly po modrých a zelených.

„Mohla by přitahovat trable,“ podotknu.

„Přesně. Navíc musí Ellie vést kavárnu, a to jen s Martyho pomocí. Oliviin otec je…“

„… alkoholik.“

Ty taky odhalím rychle – cítím je na míle daleko.

„Ano.“ Nicholas si povzdechne. „Podívejte, Logane, pracujete pro mě dost dlouho, abyste věděl, že jen tak někomu nevěřím. Ale vám ano.“ Prohrábne si černé vlasy a podívá se mi do očí. „A proto se vás ptám, zůstanete v New Yorku? Pomůžete Ellie a budete na ni dohlížet… Ujistíte se, že bude v pořádku?“

Ellie mi připadá jako slušná dívka, ale jak jsem řekl, nejsem sluha – a rozhodně ne chůva. Chránit královskou rodinu je úkol, který jsem si vybral; hlídat puberťačku z Ameriky mi připomíná bolehlav.

Nicholas se zadívá z okna. „Vím, že vás žádám o hodně. Tohle není vaše práce a můžete odmítnout. Ale… v tomhle se nemůžu spolehnout na nikoho jiného. Pokud budete souhlasit, budu to považovat za velkou laskavost.“

Aha… sakra.

Mám bratra. Říct, že bych si přál, abych ho neměl, je slabé slovo. A rozhodně to není to samé, jako když si Nicholas přeje, aby jeho bratr dospěl, nebo když je slečna Olivia ze své mladší sestry vyčerpaná. Svět by byl lepší místo, kdyby tu můj bratr nebyl – stejný názor mají i další lidé.

Ale kdybych měl možnost, kdybych mohl bratra sestavit znovu, vyrobil bych muže, který právě sedí naproti mně.

A přestože toho budu litovat, trvá jen vteřinu, než odpovím.

„James má doma dítě – je mu asi rok, takže ten se bude chtít vrátit. Tommy rád zůstane – Bronx je jako jeho osobní harém. My dva, a možná ještě další dva muži, Cory s Liamem třeba, dáme na tu holku pozor a přes léto udržíme podnik v chodu.“

Nicholasova tvář se rozsvítí širokým úsměvem a úlevně se mu rozzáří oči. Vstane, potřese si se mnou rukou a pak mi vděčně stiskne rameno.

„Děkuju, Logane. Opravdu. Na tohle nezapomenu.“

Tohle léto bude… jiné.

KAPITOLA 2

Ellie

Pokud jde o hudbu, jsem stará duše. A může za to moje mamka. Jedna z mých prvních vzpomínek je, jak mě uspává písničkou od Led Zeppelin – „All Of My Love“. Při práci v rodinné kavárně, která se po ní jmenuje Amelia, reproduktory pořád duněly. Občas poslouchala i něco jiného, ale většinou se do našich uší linuly hrdelní, dojemné vokály ženských interpretek. Rozhodně to na nás se sestrou zanechalo dojem.

Totiž, jakmile zaslechnete Janis Joplin v Bobby McGee, už nechcete slyšet nic jiného.

Dneska ráno, hned po čtvrté hodině, jsem si pustila „Gloria“ od Laury Branig. Duní mi v  uších – pozitivní a povzbudivá. A dneska trochu povzbuzení potřebuju.

Olivia včera odletěla do Wessca a já jí to přeju – opravdu a upřímně. Zaslouží si to – aby ji nosili na rukou a aby ji rozmazloval a zbožňoval ten nádherný, nemravný, ale dobrosrdečný princ. Liv si zaslouží celý svět, přestože jen na tři měsíce.

A bude se mi příšerně stýskat.

Taky tu je jeden malý detail… Nespala jsem čtyřiadvacet hodin. Vůbec. A pokud je minulost pouze prolog, v budoucnu zažiju ještě hodně bezesných nocí. Jsem v posledním ročníku střední školy – musím se učit na zkoušky, dokončit projekty a mimoškolní aktivity, vytvořit si celoživotní vzpomínky – a navíc vést podnik.

Kdo by měl k sakru čas spát?

Zvýším hlasitost na telefonu a strčím si do pusy lžíci s instantní kávou – a navíc zapiju hořké granule hltem černé studené kávy. Ovšem v kavárně instantní kávu nepodáváme. Je nechutná.

Ale plní účel. Je efektivní – účinná. Miluju kofein. Miluju. Ten nával, ten pocit, že jsem jako Wonder Woman a neexistuje nic, co bych nezvládla.

Klidně bych ho šňupala, kdyby to šlo.

A nebýt zkažených zubů, zničeného života a šance na předávkování, asi by ze mě byla narkomanka. Jenže jsem v posledním ročníku střední školy a nejsem idiot.

Když spolku tu nechutnou, životadárnou tekutinu, zaposlouchám se znovu do písničky – vlním boky, třesu rameny, švihám barevnými vlasy, točím se na palcích a twerkuju, možná i skočím jako baletka – snad to nikdo neuvidí – a to všechno dělám, zatímco plním koláče čerstvě nakrájeným ovocem a hnětu těsto na horní vrstvu, abych je stihla upéct, než otevřeme.

Koláče mojí mamky – její recepty – jsou jediný důvod, proč jsme zatím nezkrachovali. Dřív jsme jich potřebovali jen několik, ale když se propálila romance mezi mou sestrou a korunním princem, fanynky, pozorovatelé královské rodiny, zaujatí kolemjdoucí a psycho slídilové vylezli z děr – a šli přímo k našim dveřím.

Byznys jen kvete, ale je to dvousečná zbraň. Zlepšila se naše finanční situace, ovšem narostlo pracovní vytížení. A to o dost – a byla to Olivia, kdo to vždycky táhl. Doteď jsem se flákala. A přesně proto jsem trvala na tom, ať letí do Wessca – a slíbila jsem, že se během její nepřítomnosti o všechno postarám.

Věděla jsem, že jí to dlužím.

A pokud mám tenhle úkol splnit, musím pohnout zadkem.

Popráším těsto moukou a rozválím ho. Jakmile má perfektní velikost i tloušťku, obrátím váleček a začnu do něj zpívat jako do mikrofonu – jako v Superstar.

„Calling Gloriaaaaaaaaaaaaaaaa…“

A pak se otočím.

„Aaaa!“

Bez rozmyšlení hodím válečkem jako sekerou… přímo na hlavu kluka, který stojí ve dveřích kuchyně.

Na kluka, jehož jsem neslyšela přicházet.

Na kluka, který ten váleček bez váhání chytne – jednou rukou a s ledovým klidem – těsně u své pěkné tváře.

Nakloní hlavu doleva a podívá se mi do očí. „Dobrá trefa.“

Logan St. James.

Bodyguard. Frajer. Nejžhavější chlap, jakého jsem kdy viděla – a to včetně knih, filmů, televize, doma i v cizině. Je dokonalým ztělesněním klukovského šarmu a nebezpečně záhadné svůdnosti. Kdyby se Superman, James Dean, Jason Bourne a nějaký kluk s pěkným britsko-skotským akcentem spojili v jednu osobu, utvořili by Logana St. Jamese.

A já jsem se ho právě pokusila sejmout náčiním na pečení – zatímco mám na sobě pyžamové kraťasy s Rickem a Mortym, tričko s medvídkem Pú, které nosím od osmi let, a pantofle se Spongebobem.

A žádnou podprsenku.

Ne že by se tam nahoře dělo něco zásadního, ale stejně…

„Kriste na prkýnku!“ Chytnu se za hrudník jako stará ženská s kardiostimulátorem.

Logan svraští obočí. „To jsem ještě neslyšel.“

Sakra – viděl mě tancovat? Viděl mě skákat? Bože, chci umřít.

Zatáhnu za kabel od sluchátek a vytrhnu si je z uší. „Co to má k sakru znamenat, kámo?! To nemůžeš při příchodu dělat hluk? Málem jsem měla infarkt. A mohla jsem tě zabít jako ninja.“

Cukne mu koutek. „Ne, nemohla.“

Odloží váleček na pult.

„Klepal jsem, aby ses nevyděsila, ale zrovna jsi byla zabraná do svého… vystoupení.“

Krev se mi nahrne do tváře. Chci se propadnout do podlahy a zmizet v jádru Země.

Logan ukáže ke vchodu do kavárny. „Dveře nebyly zajištěné. Myslel jsem, že Marty ten rozbitý zámek už vyměnil?“

Uleví se mi, že se na něj nemusím koukat, a otočím se. Pak vytáhnu nový zámek ze šuplíku – pořád zabalený. „Koupil ho, ale tuhle jsme měli nával a on neměl čas ho vyměnit.“

Logan si ho ode mě převezme. „Postarám se o to.“

„Potřebuješ šroubovák?“

„Ne, nářadí mám v autě.“

Opřu se lokty o pult a Logana si prohlížím. Je fakt vysoký. A není to tím, že já sama mám jen sto padesát pět centimetrů. On je opravdu vysoký – jako sexy strom. Pevný – široká ramena v černé košili. Statný.

„Ty jsi takový skautík, co?“

Můj první pokus o flirt – horší než ten v Hříšném tanci ve stylu: „Přinesla jsem meloun.“

Znovu mu cukne v koutku.

„Ani trošičku.“

Říká to trochu laškovně – rozbuší se mi srdce a málem mi spadne brada.

Abych zakryla svou reakci, horlivě přikyvuju.

„Přesně, já taky ne… Nikdy jsem…“

Moc horlivě.

Tak horlivě, až mi loket podklouzne na rozsypané mouce a málem se ranou do hlavy pošlu do bezvědomí. Jenže Logan není jen velký a silný – je i rychlý. Dostatečně pohotový, aby mě chytl za paži a v pase, než se stačím praštit o prkýnko.

„Jsi v pořádku, Ellie?“

Nakloní se a prohlíží si mě – pohled, který vídám ve svých snech… pokud zrovna usnu. A páni, Logan má nádherné řasy. Silné, dlouhé a černé jako půlnoc. Vsadím se, že to není jediná silná a dlouhá část jeho těla.

Sklouznu pohledem na zakázané území, na upnuté kalhoty, které potvrdí moje podezření – tenhle bodyguard má možná v kapse služební revolver, ale v kalhotách má magnum.

Mňam.

„Jo, jsem v pohodě.“ Povzdechnu si. „Jen… víš… jsem prostě unavená. Ale v pohodě… totálně v pohodě.“

A zamluvím to jako vždycky.

Přikývne a couvne. „Jdu vyměnit ten zámek. Pak ti dám klíč. Nech si ho u sebe, neztrať ho. Odteď za sebou budeš zamykat. Když budeš doma sama, zamkneš to tady taky? Rozumíš?“

Znovu přikývnu. Asi s ním mluvila Livvy. Nemůžu za to, že mě klíče pořád opouští. Dám je na určité místo, abych je tam pak našla – a přísahám bohu, narostou jim nohy a utečou.

Houdiniho bastardi.

Když vyndám z trouby poslední koláč a položím ho na chladicí mřížku, vyběhnu nahoru převléknout se do školy. Nemám čas a ani zásobu oblečení jako ostatní holky ve škole, pracuju s tím, co mám: tmavé džíny, bledě růžový top s bílým tílkem ve spodu, černé baleríny a černou koženou bundu z komisního prodeje.

A mám ráda bižuterii – ráda cinkám, když jdu – jako lidská hrací skříňka. Takže levné prstýnky na každém prstě, ještě levnější náramky na zápěstí a dlouhý stříbrný řetízek.

Nekonturuju si obličej a ani si své blond obočí nemaluju tmavou tužkou jako Kylie Jenner – vypadala bych jako ta šílená sériová vražedkyně. Ale pod oči si nanesu korektor – hodně – pak si namaluju řasy a na rty nanesu růžový lesk.

Když pár minut před šestou seběhnu dolů po schodech, Logan už má zámek vyměněný a povídá si v kuchyni s Martym.

Marty McFly Ginsberg není jen tak obyčejný zaměstnanec – je to náš velký brácha, ovšem od jiné matky. Pokud by naše matka byla černá židovka, lesba a pořádně hustá. Marty je prostě třída.

„Čau, kuře.“ Obejme mě. Při objetí se nikdy nedrží zpátky. „Jak se daří? Ozvala se Liv?“

Přikývnu. „Poslala ti fotku svého pokoje?“

Marty si povzdechne. „Jako kdyby umřela a šla do nebe Natea Berkuse.“ Odhrne mi zelený pramínek vlasů z tváře. „Jak to šlo včera večer?“

„Fajn.“ Zívnu. „Nespala jsem, ale to není žádná novinka.“

Marty umele kávová zrna, naplní dva filtry a začne vařit první kávy. „Jak se drží táta?“

„Asi dobře. Ale domů nepřišel.“

Neděje se to často, nicméně už se to stalo tolikrát, že z toho nedělám aféru. Aspoň já ne.

Logan se pomalu otočí. „Jak to myslíš?“

Pokrčím rameny. „Pořád není doma. Asi byl rozrušený, že Liv odjela, opil se a usnul v baru u Mulligana nebo někde na lavičce cestou domů. To se stává.“

Bodyguardovi zajiskří oči – jako kdyby se mu tam rozhořely plamínky. „Chceš mi říct, že jsi spala nahoře sama a tady dole bylo odemčeno?“

„Jo, ale měla jsem u sebe Bosca.“

Bosco je náš shi-tzu křížený s čivavou. Není to zrovna hlídač – ledaže by dokázal vetřelce vyděsit svým ošklivě roztomilým ksichtíkem. Ale pokud by se zloděj pokusil ukrást párky z lednice, nepřežil by noc. Bosco by mu prokousl hrdlo.

„O nic nejde, Logane.“

Logan se podívá na Martyho a proběhne mezi nimi tajná chlapská konverzace. Když se otočí zpátky na mě, tváří se vážně a rozčileně.

„Budeme se střídat – já a chlapci. Můžeme hlídat tady v kavárně, pokud nás nechceš přímo v bytě, ale odteď tady s tebou někdo bude pořád. Už tu nebudeš sama. Jo?“

Pomalu přikývnu a v žilách cítím teplé zurčení.

„Dobře.“

Takhle to vypadá, když na vás někdo dává pozor.

Nechápejte mě špatně – moje sestra by za mě skočila před kulku a ještě by stihla zmlátit toho, kdo vystřelil. Ovšem tohle je naprosto jiné.

Sexy. Jako s Tarzanem. Příjemnější. Jsem priorita tohohle pohledného muže. Zajímá se o mě, chrání mě… jako kdyby to byla jeho práce.

Protože – je.

Od Liv vím, že Nicholas považuje neustálý dohled za omezující. Ale pro mě… je to hezký pocit.

V zadní uličce zaburácí dodávka.

„To je dodávka s pečivem,“ podotkne Marty. „Jestli se nám zase pokusí nacpat ty rozmačkaný sračky, tak asi někoho chytnu pod krkem.“ Křupne klouby. „Hned jsem zpátky.“

Když odejde zadním vchodem, dovnitř vklouzne moje kamarádka Marlow.

„Čau, mrcho. Jdeme?“

„Jo, dej mi pět minut.“

Marlow pochází z bohaté rodiny. Její otec spravuje investiční fond a je to tak trochu hajzl. Její matka je velmi krásná a hodně smutná; nikdy jsem ji neviděla bez sklenky Pinotu Grigio. Přestože mohli, Marlow neposlali na soukromou školu, protože ji nechtěli rozmazlovat.

Nevím, jestli je to veřejným školstvím, nebo se tak narodila, ale pokud bych se měla vsadit, kdo bude řídit svět, byla by to Marlow.

„Vepředu je zamčeno – jak to?“

„Logan spravil zámek,“ povím.

Její zářivě červená srdčitá ústa se usmějí. „Dobrá práce, Kevine Costnere. Měl bys ten klíč přilepit Ellie na čelo, nebo ho ztratí.“

Marlow má přezdívky i pro ostatní členy ochranky, a když se o chvilku později objeví Tommy Sullivan, hned ho osloví: „Ahoj, Fešáku.“ Obtočí si své pružné medové vlasy kolem prstu a nakloní hlavu jako modelka.

Tommy laškovně mrkne: „Ahoj, nezletilá.“ Pak přikývne na Logana a usměje se na mě. „Lo… Dobré ráno, slečno Ellie.“

„Ahoj, Tommy.“

Marlow vykročí dopředu. „Už jen tři měsíce, Tommy. Tři měsíce a budu zletilá – pak tě využiju, zneužiju a odkopnu.“

Ten tmavovlasý rošťák se zazubí. „Ideální rande.“ Pak ukáže k zadním dveřím. „Tak, jsme připravený na školičku?“

Jeden z ochranky mě vždycky doprovází do školy. Hlídají mě od té doby, co se tisk pomátl kvůli Nicholasovi a Olivii, a když prší, vozí mě v neprůstřelném černém SUV – je to docela fajn.

Čapnu těžký batoh v rohu.

„Nechápu, že mě to nenapadlo dřív. Ellie – měla bys tu dneska uspořádat pořádnou párty!“ prohodí Marlow.

Tommy a Logan jednomyslně nesouhlasí. Jako kdyby si to nacvičili.

„Ani náhodou.“

Marlow zvedne ruku a zarazí je. „Vážně jsem řekla slovo párty?“

„Pořádnou párty,“ opraví ji Tommy.

„Ne – tak jsem to určitě nemyslela. Jen bychom pozvali pár přátel. Fakt jen pár. Velmi dospělých. Něco jako… studijní skupina.“

Hraju si s řetízkem a podotknu: „Vlastně to zní jako dobrý nápad.“

Uspořádat párty, když jsou rodiče pryč, je na střední škole zasvěcovací rituál. Teď, nebo nikdy. Protože až se Liv vrátí, už nebudu mít příležitost.

„Je to hrozný nápad.“ Logan se zamračí.

Najednou vypadá docela děsivě. Ale pořád sexy. Možná i trochu víc.

Marlow vykročí dopředu. Má větší koule než většina chlapů. „Nemůžete ji zastavit – to není vaše práce. Jako když dvojčata Bushovy načapali v baru s falešnými občankami nebo když Malia kouřila na Coachelle trávu. Ochranka je zastavit nedokázala, jen nesmí někdo umřít.“

Tommy si zastrčí ruce do kapes. Vypadá ležérně, i když je přísný. „Zavoláme její sestře. Určitě jí to rozmluví i přes oceán.“

„Ne!“ Trochu povyskočím. „Ne, Liv neotravujte. Nechci, aby si dělala starosti.“

„Můžeme zatlouct okna i dveře,“ navrhne Logan.

To vůbec nezní přehnaně.

Předstoupím před oba bodyguardy. „Chápu, že máte starost, jo? Ale jde o to, že mám takový životní motto. Chci ten citron pořádně vysát.“

Tommy vytřeští oči. „Vysát co?“

Rozesměju se a zavrtím hlavou. Muži jsou tak nechápaví.

„No znáte to pořekadlo ‚když vám život nadělí kyselý citrony, udělejte si limonádu‘? – tak já chci ten citron pořádně vysát.“

Ani jeden z nich se moc nebaví.

„Chci si užít život, zažít všechno, co nabízí. To dobrý i to špatný.“ Odhrnu si džíny z kotníku – mám tam nakreslený malý citron. „Vidíte to? Až mi bude osmnáct, nechám si ho tam vytetovat. Abych si připomněla, že mám žít naplno – a nebrat nic jako samozřejmost. Pozvat si kamarády na noc do toho taky patří.“

Těkám mezi nimi pohledem. Tommy pomalu podléhá – je to poznat. Logan je jako zeď.

„Bude to malá párty. A klidná – přísahám. Naprosto pod kontrolou. A kromě toho tady stejně budete vy dva. Co by se mohlo pokazit?“

Všechno.

Všechno se nakonec podělá.

V deset třicet je kavárna nacpaná lidmi. A nikoho z nich neznám. Všude na stolech jsou plechovky od piva a lahve od alkoholu a kuchyň páchne po trávě.

Proč se pořád dostávám do takových situací? Proč se mi to děje? A kde je k sakru Marlow?

Kolem mě se protlačí námořník.

Jo, opravdu námořník – jako Pepek – celý v bílém. Tohle přece není maškarní bál!

„Vidíš ho taky?“ zakoktám na Logana, který se vedle mračí tak úporně, až mám pocit, že mu to zůstane. A stejně by mu to seklo.

„Říkal jsem, že je to blbý nápad,“ utrousí Logan.

Zadupu nohou.

Protože jsem dospělá. Skoro.

„Tohle neříkej! Žádný ‚Já to říkal‘ – je to otravný!“

„Je mi úplně fuk, jestli je to otravný, musíš mě poslouchat. Odteď uděláš, co ti řeknu, rozumíš?“

„Máš pravdu. Končíme.“

„Mohls mi pomoct, víš.“