Přeložila:

JANA DIVIŠOVÁ

Meghan Quinn: Zas tak moc ho nežeru

Vydání první

Copyright © 2021. A NOT SO MEET CUTE by Meghan Quinn

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2582. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Not So Meet Cute vydaného v roce 2021

Český překlad © 2023 Jana Divišová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2026-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2027-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Meghan Quinn

ZAS TAK

MOC

HO

NEŽERU

Prolog

LOTTIE

„Ahoj, holka.“

Hmm, tahle veselost v jejím hlase se mi nezamlouvá.

Ani ten úsměv na rtech.

Příliš mnoho jedovatého parfému, ze kterého škrábe v krku.

„Ahoj, Angelo,“ odpovím s obezřetnou trémou, když se usadím ke stolu v její kanceláři.

Přehodí si blond vlasy přes rameno, sepne ruce a řeč jejího těla naznačuje zájem, když se naklání dopředu a zeptá se: „Jak se máš?“

Uhladím si rukama červenou pouzdrovou sukni a odpovím: „Dobře, díky.“

„To ráda slyším.“ Zakloní se zpět, usměje se na mě, ale neřekne už ani slovo.

Co se to sakra děje?

Ohlédnu se za sebe na řadu chlápků v oblecích, kteří sedí vzpřímeně na židlích se složkami papírů na klíně a sledují naši interakci. Angelu znám už od střední školy. Bylo to takové to putovní kamarádství; jeden den jsem byla její nejlepší přítelkyně, druhý den to byla Blair, která pracuje ve finančním oddělení, nebo Lauren, co dělá v kanceláři, která má na starosti prodej, a pak se přátelství zase vrátilo ke mně. Stále jsme vzájemně zaměnitelné. Kdo je tento týden nejlepší kamarádka? Vždycky jsem byla zvědavá a nějakým zvráceným debilním způsobem vzrušená, když karta nejlepší kamarádky skončila u mě.

Zajímá vás, proč jsem v takovém toxickém přátelství zůstávala?

Existují tři možné odpovědi.

Za prvé – když jsem Angelu poprvé potkala, byla jsem hodně mladá. Neměla jsem nejmenší tušení, co si počít během takové dramatické jízdy jako na horské dráze. Tak jsem se prostě chytla madel a držela se jako o život, protože, mám-li být upřímná, být s Angelou bylo vzrušující. Jiné. Občas i odvážné.

Za druhé – když na mě byla milá a naše přátelství jsme hluboce prožívaly, zažila jsem jedny z nejlepších chvil svého života. Vyrůstat v Beverly Hills jako holka z chudé rodiny neskýtalo moc příležitostí k dobrodružstvím, ale s bohatou kamarádkou, která neřešila vaši prázdnou peněženku a vzala vás do svého světa – jo, byla to zábava. Přes všechny vzestupy a pády jsem si střední školu užívala.

A za třetí – jsem slaboch. V konfrontacích selhávám a vyhýbám se jim za každou cenu, takže – zvedám ruku – tady jsem, rohožka u tvých dveří, k tvým službám.

„Angelo?“ zašeptám.

„Mhmmm?“ usměje se na mě.

„Smím se zeptat, proč sis mě sem zavolala a proč za mnou v řadě sedí FBI?“

Angela zakloní hlavu a srdečně se rozesměje, pak položí dlaň na mou ruku. „Ach, Lottie, tvůj humor mi bude chybět.“

„Chybět?“ zeptám se a ztuhnou mi záda. „Jak to myslíš, chybět? Jedeš na dovolenou?“

Prosím, ať to tak je. Nemůžu si dovolit přijít o tuhle práci.

„Ano.“

Zaplaťpánbůh!

„Ken a já míříme na Bora Bora. Za deset minut si musím nanést opalovací krém ve spreji, takže se do toho musíme pustit.“

Počkat, cože?

„Do čeho?“ zjišťuju.

Její žoviální výraz se změnil ve vážný, v takový, jaký jsem u Angely moc často neviděla. Protože ona je sice šéfredaktorkou svého lifestylového blogu, ale není to ona, kdo pracuje – to dělají všichni ostatní. Takže nikdy nemusela být vážná.

Napřímí se, zatne čelist, zamrká svými hustými, falešnými řasami a řekne: „Lottie, jsi pro Ageloop opravdová průkopnice. Tvoje mistrovství za klávesnicí bylo přínosem pro všechny v této společnosti a tvůj humor, který jsi vložila do tohoto vzkvétajícího lifestylového blogu, přispěl k tomu, že z něj tečou peníze, díky nimž se může uskutečnit můj výlet na Bora Bora.“

Slyšela jsem dobře? Může se vydat na dovolenou díky mně?

„Bohužel tě ale budeme muset propustit.“

Moment… cože???

Propustit mě?

Jako že už pro mě nebude žádná práce?

Objeví se za mnou tři muži, jako blesk z čistého nebe, dva z nich mě obklíčí z obou stran jako ochranka. Zatímco mi jejich široká ramena znemožňují ústup, jeden z nich přede mě pokládá složku a otevře ji, čímž odhalí kus papíru. Jsem příliš nesoustředěná na to, abych uvažovala nad tím, co je tam psáno, ale odhaduju, že jde o výpověď z pracovního poměru.

„Tady to podepište,“ podává mi ten muž propisku.

„Vážně?“ Odstrčím mužovu ruku zpátky tam, kde byla předtím. „Ty mě vyhazuješ?“

Angela se ošije. „Prosím, Lottie, nedělej z toho událost. Musíš vědět, jak to pro mě bylo těžké.“ Luskne prsty a v okamžení se objevuje asistentka. Přejede si rukou přes hrdlo a pronese: „Tenhle rozhovor mě skutečně vyčerpal. Vodu, prosím. V pokojové teplotě. S citronem a limetkou, ale než mi ji dáš, vyndej je.“ Asistentka opět zmizí. Když se Angela otočí zpět a uvidí mě, položí si dlaň na hruď. „Ach, ty jsi pořád ještě tady.“

Ehmmm…

Jo.

Několikrát zamrkám a zeptám se: „Angelo, co se děje? Vždyť jsi právě řekla, že ti vydělávám spoustu peněz…“

„Vážně? Nevzpomínám si, že bych prohlásila něco takového. Chlapci, udělala jsem to?“

Všichni muži zavrtí hlavou.

„Vidíš? Neřekla jsem to.“

Přemýšlím… Cítíte to? To se mi kouří z mozku, který pracuje na plné obrátky a snaží se v tom NEZTRATIT!

Klidně, a tím myslím… klidně, se otážu: „Angelo, můžeš mi prosím vysvětlit, proč mě propouštíš?“

„Ach.“ Zasměje se. „Vždycky jsi byla takový malý zvědavec.“ Asistentka přináší Angele vodu a pak spěšně odchází. Zhluboka potáhne z brčka a pak řekne: „V pátek to bude rok, co jsi tu začala pracovat.“

„Ano, přesně tak.“

„No, a ve tvé smlouvě se píše, že po roce už máš nárok na skutečný plat, a ne jen na regulovaný.“ Pokrčí rameny. „Proč bych ti měla platit víc, když si můžu najít někoho, kdo bude tvou práci dělat za míň? Jednoduché uvažování, prostá matematika, chápeš?“

„Ne, nechápu.“ Zvýším hlas a na mých ramenou přistávají dvě velké ruce.

Do prdele.

„Angelo, tohle je můj život, ne nějaká hra, kterou můžeš hrát. Když jsi mě prosila, abych pro tebe pracovala, řeklas mi, že mi tahle práce změní život.“

„A nezměnila?“ Natáhne ruce. „Angeloop je život pro každého.“ Zadívá se na hodinky. „Ach, za pět minut se musím jít svléknout. Opalovací sprej nepočká.“ Otočí prstem na muže vedle mě. „Zabalte to, hoši.“

Uchopí mě dva páry rukou a pomůžou mi vstát ze židle.

„To snad nemyslíš vážně,“ vyjedu a stále ještě nechápu, co se to se mnou děje. „To mě musí z kanceláře vyvléct ochranka?“

„Není to moje rozhodnutí.“ Angela se tváří jako neviňátko. „Nutí mě k tomu tvůj nepřátelský postoj.“

„Nepřátelský?“ opáčím. „Jsem nepřátelská, protože mě vyhazuješ bezdůvodně, pro nic za nic.“

„Zlato, nemůžu uvěřit, že to vidíš takhle,“ pronese tím svým povýšeným tónem. „Není v tom nic osobního. Víš, že tě mám ráda a pořád mám v plánu, že tě budu každý měsíc zvát na brunch. Tohle je jen práce.“ Políbí mě. „Pořád jsi moje nejlepší kámoška.“

Musela se zbláznit.

Táhnou mě ke dveřím, ale snažím se zapírat o podpatky svých dvě sezony starých lodiček Jimmy Choo. „Angelo, vážně. Nemůžeš mě přece vyhodit.“

Zadívá se na mě, nakloní hlavu na stranu, pak se zasměje a přitiskne si dlaň na srdce. „Ale, podívejme se, jak bojuješ za svou práci. Bože, vždycky jsi byla bojovnice.“ Pošle mi další vzdušný polibek, zamává a houkne na mě: „Zavolám ti. Můžeš mi pak povyprávět o svém strašném šéfovi. Jo… a nezapomeň se přihlásit na sraz ze střední. Bude za dva měsíce. Potřebujeme hojnou účast.“

Po tomhle mi podklouznou podrážky, podpatky povolí, v naprostém šoku mi ochabne celé tělo a nechám se táhnout za podpaží přes kanceláře Angeloopu, toho nejdebilnějšího a nejabsurdnějšího lifestylového blogu na internetu, místa, kde jsem ani nechtěla pracovat.

Kolegové mě sledují.

Ochranka mě nepouští ani na minutu, táhne mě celou cestu až k vysokým proskleným vstupním dveřím.

A než se stačím nadechnout, zírám na obscénně velkou reklamní ceduli Angeloop před budovou, s krabičkou svých věcí z kanceláře v ruce.

Jak se tohle všechno sakra jenom mohlo stát?

Kapitola první

HUXLEY

„Já někoho kurva zavraždím,“ křičím, když házím svoje sako přes celou místnost a třísknu dveřmi.

„Zdá se, že schůzka dopadla dobře,“ ozve se JP, který se opírá o rozsáhlou okenní stěnu v mojí kanceláři.

„Vypadá to, že to šlo až neuvěřitelně dobře,“ přidá se Breaker, ležící na mojí kožené pohovce.

Ignoruju bratrův sarkasmus, vjedu si rukou do vlasů a otočím se směrem k výhledu na Los Angeles. Je jasný den, čerstvý déšť ze včerejší noci odstranil ze vzduchu část smogu. Palmy lemující silnice sahají vysoko k nebi, ale ve srovnání s mou kanceláří, která se tyčí nad ostatními, vypadají malé.

„Chceš si o tom promluvit?“ zeptá se JP a usadí se na židli.

Otočím se k nim, ke svým bratrům, dvěma idiotům, kteří stáli po mém boku v dobrém i zlém. Kteří se na všechno vykašlali, aby se ke mně přidali a podpořili mě v tomhle bláznivém nápadu vtrhnout na trh s nemovitostmi v Los Angeles s penězi, jež nám odkázal táta. Tohle impérium jsme vybudovali společně.

Ale ty jejich chytrácké výrazy ve mně vzbuzují touhu vyrazit ty jejich zatracený ptáky ze svojí kanceláře.

„Vypadám, jako bych o tom chtěl žvanit?“

„Ne,“ usměje se Breaker. „Ale my o tom kurva chceme slyšet všechno.“

No jistě že chtějí.

Oni oba mi totiž říkali, že bych se s Davem Toneym scházet neměl.

Říkali, že to bude jen ztráta času.

Smáli se mi, když jsem řekl, že s ním mám dneska schůzku.

A byli to oni, kdo mi sarkasticky popřál hodně štěstí, když jsem vycházel ze dveří.

Ale já jim chtěl dokázat, že se mýlí.

Chtěl jsem jim ukázat, že dovedu přesvědčit Davea Toneyho, aby spolupracoval s Cane Enterprises.

Pozor, spoiler – nepřesvědčil jsem ho.

Kapituloval jsem před pohledy svých bratrů, také se posadil a dlouze si povzdechl. „Kurva,“ zamumlám.

„Nech mě hádat, nepodlehl tvému kouzlu?“ nadhodí Breaker. „Vždyť jsi tak přesvědčivý.“

„Na tom sakra vůbec nezáleží!“ Praštím do opěrky křesla. „Tohle je obchod, ne nějaká přehlídka pěstování kamaráčoftů a hýčkání se navzájem.“

„Myslím, že na obchodní škole něco vynechal,“ sdělí JP Breakerovi. „Nebyl na rozvíjení obchodních vztahů celý kurz?“ Jeho sarkasmus mi leze pěkně na nervy.

„Myslím, že jo,“ opáčí Breaker.

„Šel jsem tam a lezl mu do prdele – co víc ještě chce?“

„Použil jsi rtěnku? Nejsem si jistý, jestli by jeho přítelkyně ocenila, kdyby našla na půlkách svého muže otisk dalšího páru rtů,“ usměje se Breaker.

„Nenávidím tě. Fakt tě kurva nenávidím.“

Breaker se zasměje, zatímco JP prohlásí: „Nerad to říkám, ale… varovali jsme tě, brácho. Dave Toney nepracuje jen tak s někým. V tomhle městě je to jiná liga. Spousta lidí se pokoušela proniknout k tomu obrovskému množství nemovitostí, které vlastní. Snažili se, a neuspěli. Proč sis myslel, že to v tvém případě bude jinak?“

„Protože jsme Cane Enterprises!“ vykřiknu. „Každý s námi chce kurva pracovat. Máme největší portfolio nemovitostí v Los Angeles. Protože dokážeme podělaný byznys během jednoho roku obrátit v milionový. Víme, co děláme, a Dave Toney je sice úspěšný, ale má v rukou pár mrtvých parcel, které mu škodí v podnikání. On to ví, já to kurva taky vím a chci od něj ty pozemky.“

JP se chytí za bradu a zeptá se: „Co přesně jsi mu řekl? Doufám, že ne tohle? Protože z tvé řeči mi sice úplně ztuhly bradavky, ale pochybuju, že by ocenil ten tón.“

Obrátím oči v sloup. „Řekl jsem něco v tom smyslu.“

„Uvědomuješ si, že Dave Toney je pyšný chlápek, že?“ zajímá se Breaker. „Když ho urazíš, nebude s tebou chtít spolupracovat.“

„Já ho neurážel!“ vykřiknu. „Snažil jsem se hrát na rovinu a nastavit rovné podmínky, víš, aby věděl, že jsem docela normální chlap.“

Oba mí bratři se ušklíbnou.

„Jsem normální chlap.“

JP a Breaker si vymění pohledy, pak se oba nakloní a já přesně vím, co teď přijde: klasické moralizující kázání. Čas od času mi ho s gustem dopřávají.

„Víš, že tě máme rádi, ne?“ prohodí Breaker. Takhle to začíná vždycky.

„Jsme tu pro tebe, kdykoli nás budeš potřebovat,“ dodá JP.

Zakryju si obličej rukama. „Tak se do toho už sakra pusť.“

„Nejsi normální. Jsi všechno, jenom ne normální. Nikdo z nás není. Žijeme v Beverly Hills, neustále nás zvou na nějaké premiéry a setkání s celebritami, a byli jsme už mockrát v titulcích v Page Six. Není na nás nic normálního. Dave Toney je normální.“

„Jak to?“ zajímám se. „Protože ho nikdo nezve na večírky celebrit?“

Breaker zavrtí hlavou. „Ne, protože stojí nohama na zemi. Je dostupný. Klidně s ním můžeš zajít na pivo do baru a necítit se ani trochu zahanbeně. Ty jsi přesný opak. Jsi okázalý.“

„Nejsem okázalý.“

JP kývne směrem k mým hodinkám. „Pěkné Movado – ty jsou nové?“

Podívám se na ně. „Pořídil jsem si je minulý týden…“ Zvednu oči a setkávám se s bratrovým významným pohledem. „Copak nemám povoleno utrácet svoje těžce vydělané peníze?“

„Máš,“ odpoví JP. „Způsob, jakým žiješ, je naprosto přijatelný. Dům, auto… hodinky… na všechno sis vydělal, v pořádku, ale jestli se chceš spojit s Davem Toneym, budeš se muset dostat na jinou úroveň. A neznamená to jinak se oblékat, to by prokoukl. Už ví, že jsi okázalý chlápek. Potřebuje tě ale vidět v jiném světle.“

„Ooo, to se mi líbí,“ odtuší Breaker. „V jiném světle. To je to, co je potřeba.“ Poklepe si na bradu. „Ale co by to mělo být za světlo?“

Podrážděně se zvednu z křesla a popadnu sako, odkud jsem ho odhodil. „Zatímco o tom vy dva pitomci budete přemýšlet, já si zajdu na oběd.“

„Kdyby tak Toney mohl vidět ten okamžik, kdy Huxley Cane nepožádá svou asistentku, aby mu přinesla oběd, ale jako obyčejný smrtelník chodí po ulicích Los Angeles, aby si sám obstaral jídlo,“ prohodí JP.

Navzdory vedru, jaké je venku, si oblékám sako. Nevšímám si jich a přecházím ke dveřím.

„Mohl bys nám taky něco přinést?“ zavolá za mnou Breaker.

Povzdechnu si a štěknu na něj: „Napiš mi do zprávy, co chceš z lahůdkářství.“

„Okurky. Všechny ty zatracený okurky,“ křičí JP, když procházím chodbou od kanceláře k výtahu. Naštěstí se dveře hned otevírají. Nastoupím, stisknu tlačítko a opřu se o stěnu výtahu, s rukama zastrčenýma v kapsách kalhot.

Dostat se na jinou úroveň. Ani nevím, co by to mělo znamenat. Vím, že jsem obchodník, který uzavírá dohody s lidmi, s nimiž si nerozumí, ale taky s lidmi, jimiž pohrdá. Rozdíl mezi mnou a Davem Toneym je v tom, že mi je úplně jedno, kdo si vezme moje peníze nebo komu co prodám. Obchod je obchod, a když je to výhodný obchod, tak ho beru.

Dal jsem dneska Daveovi kurevsky dobrou nabídku – když budu upřímný, mnohem lepší, než by si zasloužil. A místo toho, aby mi potřásl rukou a přijal ji, posadil se znovu na svoji kancelářskou židli, poškrábal se na tváři a pronesl: „Nevím. Budu si to muset promyslet.“

Promyslet si to.

Promyslet si moji zatracenou nabídku.

Nikdo si moje nabídky nepromýšlí; všichni je přijímají a děkují pánubohu na nebesích, že můžou obchodovat s Cane Enterprises.

Protáhnu se výtahovými dveřmi, když se otevřou, propletu se rušnou halou a vyjdu z budovy směrem k lahůdkářství, jež je kousek vedle. Jen o dva bloky dál. Obvykle pro jídlo neposílám svou asistentku Karlu, protože si pak připadám jako blbec – bez ohledu na to, co si o mně lidé myslí – a taky si užívám tu chvíli, kdy vyjdu ven a můžu se nadýchat čerstvého vzduchu. No dobře, jsme v L. A., takže mluvit o čerstvém vzduchu je poněkud přehnané. Ale dává mi to chvilku na osvěžení, než se vrátím zpátky za svůj stůl, odkud přes klávesnici řídím naše miliardové obchody.

V kapse mi zapípá telefon; ani se neobtěžuju podívat se na něj, protože vím, že jsou to instrukce od JP a Breakera. Ani nevím, proč jsem jim řekl, aby mi napsali, protože chtějí pokaždé to samé. Totéž co já. Steak Philly se sýrem a extra porcí žampionů. A samozřejmě okurky. Je to naše oblíbené jídlo s sebou. Nejíme ho často, ale když už jdeme do lahůdek, většinou si dáváme tohle.

Na chodníku jsou větší davy než obvykle. Do Los Angeles dorazilo léto, což znamená, že se sem hrnou turisté, vyhlídkové autobusy budou nabité k prasknutí a jízda po dálnici 101 bude pekelná noční můra. Naštěstí bydlím jen půl hodiny cesty od kanceláře.

Když se blížím k lahůdkářství, zastaví před ním známé černé SUV. Dveře se otevřou a já spatřím – my o vlku – Davea Toneyho, jak vystupuje z vozu. Neuvěřitelná náhoda!

Ať už je to, jak chce, vypadá to, že všechno hraje v můj prospěch. Co může být lepšího než pokusit se o navázání dobrých vztahů, abych zajistil dohodu. Možná měl JP pravdu, třeba si to Dave Toney rozmyslí, až uvidí, jak si sám vyzvedávám oběd. To je rozhodně na jiné úrovni.

Zapínám si sako a přidám do kroku. Nikdy v podnikání nevynechám žádnou příležitost. Nikdy. Když se blížím k autu, vidím, jak se zpoza dveří za Davem vynořuje ženská ruka. Zpomalím a zaostřím na ni… na malou ruku s VELKÝM zásnubním prstenem.

Do háje, Dave je zasnoubený?

Předpokládám, že ano, protože bere tu ženu za ruku.

Zasnoubený… Sakra, jak mi to mohlo uniknout?

Obvykle o takových věcech –

Myšlenky se mi zastaví a několikrát zamrkám, když se jeho snoubenka otočí a nabídne mi pohled z profilu.

A… do prdele.

Vypadá to, že zasnoubení není největším překvapením dne.

Díky jejím přiléhavým šatům a štíhlé postavě nemůže být pochyb o tom, že je snoubenka Davea Toneyho těhotná.

Dave Toney je zasnoubený a dítě je na cestě. Jak… Kdy?

Mávne na řidiče, zavře dveře a pak se ohlédne, jen natolik, abychom se mohli jeden druhému zadívat do očí. Překvapeně zdvihne obočí, otočí se a zamává mi. „Cane, nečekal jsem, že vás potkám na ulici.“

Samozřejmě, ani jeden z nás nečekal, že se potkáme, avšak nenechám se šokem z této události vyvést z míry.

Čas na show.

Nalepím si na tvář úsměv.

„Jen si užívám horkého kalifornského slunce během cesty pro oběd pro mě a moje bratry.“ Přistoupím k němu a natáhnu ruku. Krátce mi s ní potřese. „Tyhle lahůdky jsou naše oblíbené.“

„Vážně?“ zeptá se Dave překvapeně. „Elliiny také. Nikdy jsem tu nebyl, ale říkala mi, že mají nejlepší nakládané okurky.“

„Moji bratři si na nakládané okurky taky potrpí.“ Podám ruku jeho snoubence. „Vy musíte být Ellie.“

„Sakra, to je ode mě nezdvořilé,“ řekne Dave a rozpačitě se zasměje. „Ano, tohle je Ellie. Ellie, tohle je Huxley Cane.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ odpoví Ellie velmi sladkým hlasem s jižanským přízvukem. Takovým, jaký jsem už někde slyšel.

Podám jí ruku, pak ji pustím a prohodím: „Nechte mě hádat. Jste z Georgie?“

Celá se rozzáří v úsměvu. „To jsem. Jak jste to poznal?“

Jo, tohle je pro mě dobrá příležitost.

„Moje babička pochází z Georgie. Strávil jsem spoustu krutých, vlhkem prosycených letních měsíců v její zastřešené zahradní verandě a houpal se společně s ní v houpacích křeslech, zatímco mě zasvěcovala do nejnovějších drbů o dění ve městě.“

„Vážně? A v jakém?“

„V Peachtree City.“

Oči se jí nadšením rozšíří. Přitiskne si ruku na hruď. „Vyrostla jsem ve Fayettevillu, to je na východ od Peachtree. Páni, svět je ale opravdu malý!“

Ano. Ano, vskutku. Zvlášť když moje babička ve skutečnosti bydlí v San Diegu a já v Georgii nikdy ani nebyl, ale to vědět nemusí. A taky nemusí vědět, že poznávám její přízvuk proto, že jsem na vysoké chodil s dívkou z Peachtree City. Jen sémantika.

Potěšen tou malou spojitostí s Daveovým světem se k němu otočím a setkávám se s velmi teritoriálně vyhlížejícím mužem. Aha. Sevřená čelist, oči zúžené, nenacházející v tom malém… velmi malém světě… vůbec nic zábavného.

Označuje si tímhle naštvaným výrazem území. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby začal kolem Ellie kroužit a čural kolem ní jako pes.

Vzhledem k tomu, co o mně ví, že jsem okázalý, flirtující, Muž z Page Six – naštěstí ne v poslední době – musí mě pokládat za hrozbu. Což nejsem. Chci říct, jo, Ellie je moc hezká blondýnka s modrýma očima, ale je těhotná, což je naprostá noční můra, a zasnoubená, takže úplně mimo hru.

Vzhledem k tomu, co říkali moji bratři, Dave nejspíš nevidí a neslyší, když jde o mě.

Což znamená, že musím zachránit situaci, a to zatraceně rychle.

Ale jak…

Blik!

Všimli jste si toho oslnivého záblesku! Jo, objevil se nápad. Možná není chytrý. Rozhodně to není to nejinteligentnější řešení, ale zdá se, že je Dave čím dál víc v tenzi, takže…

Není jiné cesty.

Prosím, ať se mi to nevrátí jako bumerang a nekousne mě to do zadku – slavná poslední slova.

„Z Fayettevillu?“ Olíznul jsem si jazykem rty. A je to tady. „Páni, to je neuvěřitelné. Myslím, že rodiče mojí snoubenky pochází z Palmetta. Není to odtud na sever?“

Jo, snoubenky. Říkal jsem, že to není dvakrát chytré, na nic lepšího jsem však nepřišel.

„Ano, Palmetto je kousek na sever,“ odpoví radostně Ellie, zatímco jí Dave ovíjí ruku kolem pasu v ochranném objetí.

„Snoubenky?“ zeptá se poté, co si odkašle. „Vy jste zasnoubený, Cane?“ V očích se mu zračí opravdový zájem a napětí, které se mu hromadilo pod střechou, pomalu polevuje.

„Ano.“

„To mě překvapuje.“

Nedovedu v něm číst. Věří mi? Nebo mě zkouší? Exponenciálně zhoršuju situaci? Doufám, že ne. Nechci o tuhle dohodu přijít.

Odmítám si ji nechat proklouznout mezi prsty, ne teď, když jsem tak blízko. Mít jeho pozemky by bylo pro naše portfolio maximálně výhodné, zejména proto, co s nimi plánujeme udělat. A získat dohodu s mytickým Davem Toneym by bylo ještě větší vítězství. Mysl obchodníka nade mnou převzala vládu a úplně vytěsnila zdravý rozum.

Takže dřív, než si můžu rozmyslet, co vyjde z mých úst, ztěžka polknu a pronesu: „Jo, zasnoubený… a v očekávání.“

V okamžiku, kdy mi tahle lež splyne ze rtů, se mě zmocní nechutný pocit, protože vím, jak moc se některé ženy snaží otěhotnět, a lhát o něčem takovém… Sakra, nepřipadá mi to úplně v pohodě. Ale jak už jsem říkal, zdravý rozum je momentálně na dovolené, v tuhle chvíli jednám čistě podle idiotského instinktu.

„Vážně?“ zajásá Ellie. „Panebože.“ Pohladí si břicho. „My také. Dave, není to báječné?“

„To opravdu je.“ Daveův výraz se změní z nejistého a ochranitelského vůči své přítelkyni v takový, jaký jsem u něj ještě neviděl. Je v něm soucit.

Pochopení.

Troufám si říct, že i – kamarádství?

Zastrčím si ruce do kapes u kalhot, aby se mi netřásly, když vyslovím tu největší lež ve svém životě.

„Jo, babička mě s ní seznámila v Peachtree. Byla to jedna z těch smluvených schůzek, kdy okamžitě přeskočí jiskra.“

Ellie sepne ruce. „Ach, já seznamování miluju.“

Pokrčím rameny. „No, padli jsme si do oka opravdu rychle.“ Pokouším se vzhlédnout směrem k obloze, zatímco přemýšlím o své imaginární těhotné snoubence a o tom, jak moc ji zbožňuju. „Vzali jsme to tak trochu z opačného konce, když nejdřív přišlo těhotenství, ale myslím, že jsme tak nějak podle společensky akceptovaných časových plánů neudělali správně nic.“

„Přesně jako my,“ opáčí Dave a vidím to, přímo v jeho očích. Další bod pro mě. O tomhle bratři mluvili. Tohle Dave potřeboval, vidět ve mně „člověka“.

Tohle je moje setkání s Davem na jiné úrovni. Spojení na jiné úrovni. V tuhle chvíli mě nevidí jako okázalého, nelítostného byznysmena, ale spíš jako někoho, s kým může jít na pivo a probrat s ním svoje obavy z toho, že se stane otcem.

Tohle je dost možná přesně to, co jsem potřeboval. Trocha popovídání, neškodná lež, která nikomu neublíží. S tou imaginární dívkou se nemusí vůbec setkat. Nemusí o ní ani moc vědět. Jen její představa mě pro něj dělá přitažlivějším.

Hm, nakonec to asi nebyl až tak hloupý nápad.

Možná to byla spíš čirá genialita v té nejryzejší formě.

Pamatujte si moje slova – zítra touhle dobou mi bude volat a už si nebude chtít promýšlet moji nabídku, spíš ji bude chtít přijmout.

Huxley Cane, jsi naprostý génius.

„Dave, nebylo by naprosto fantastické, kdybychom se s Huxleym a jeho snoubenkou sešli na večeři?“

Ehmmm, co teď?

Na večeři???

Ellie sepne ruce a pokračuje: „Bylo by skvělé popovídat si s lidmi, kteří jsou ve stejné situaci jako my.“ Nakloní se ke mně a dodá: „Rodina z nás nebyla zrovna nadšená, že chceme počkat se svatbou až do doby, kdy bude dítě na světě. Moji rodiče jsou dost konzervativní.“

Na horním rtu mi vyrazí pot, jak se snažím udržet klidný, neutrální výraz ve tváři.

Společná večeře.

S mojí „snoubenkou“. A kurva.

Ukonči to, Cane. UKONČI!

„To by bylo skvělé,“ přitaká Dave s žoviálním úsměvem.

KURVA!!!

„Jak jste na tom v sobotu večer?“ pokračuje.

V sobotu večer?

KURVA NA DRUHOU!

To je za čtyři dny.

Čtyři podělaný dny na to, abych si našel snoubenku, a navíc těhotnou snoubenku.

Huxley Cane, ty nejsi žádný génius, ty jsi naprostý debil.

„Dej mu čas, aby si o tom mohl promluvit se svou přítelkyní,“ navrhne Ellie. Rád bych řekl, díkybohu za Ellie, ale ta společná večeře byl její nápad. „Mohl byste se pak stavit u Davea a říct, jestli to jde. Ráda vařím. Mohla bych připravit opravdová jižanská jídla, kdybyste chtěli.“

V hlavě už se mi líhnou výmluvy, proč to v sobotu s mojí snoubenkou nebudeme schopni zvládnout.

„Možná bychom si mohli ještě promluvit o té dohodě,“ podotkne Dave s upřímným úsměvem.

Do prdele.

Kurvakurvakurva.

Teď už nemůžu říct ne. Nemůžu riskovat, že přijdu o tu dohodu.

Kriste Ježíši!

Navzdory poušti, kterou mám teď v ústech, ztěžka polknu a přikývnu. „Jo.“ Hlas se mi zlomí. „Sobota zní dobře.“

„Výborně!“ zatleská Ellie. „Už se nemůžu dočkat. Udělám svůj nejlepší broskovový koláč a zelný salát. Dave s vámi domluví všechno potřebné.“

„Perfektní,“ odpovím s poněkud vratkým úsměvem. Co to sakra dělám, do čeho se to pouštím?

„Zlato, jdeme pozdě. Můžeme se zastavit v lahůdkářství až za hodinu?“ zeptá se Dave.

„Kdykoli, pokud budou mít dvojitou porci těch okurek,“ zašveholí Ellie a vtiskne Daveovi na rty polibek.

Z tohohle veřejného předvádění emocí se mi zvedá žaludek. Ne snad, že by mi to připadalo odporné, ale připomíná mi to, jak hluboký hrob jsem právě sám sobě vykopal.

„Fajn, jdeme na rodičovský kurz. Brzo si promluvíme,“ prohodí Dave a zamává mi.

Mávnu na něj na oplátku a doufám, že se mi moc netřese ruka. A pak, aniž bych vešel do lahůdkářství, zamířím zpátky do kanceláře a hlavou mi víří myšlenky na to, jak se sakra dostat z tohohle průseru.

Huxley Cane, ty jsi úplný a naprostý kretén.

Kapitola druhá

LOTTIE

S rukama na volantu se dívám na dům, kde jsem vyrůstala a kde pořád žiju, na malý bungalov, který mé rodině patří už léta. Tím myslím… roky. Babička Pru ho koupila v padesátých letech a pak ho darovala mojí mámě, jež v něm sama vychovala mě a moji sestru Kelsey.

Bílá štuková omítka za ta léta vybledla, vypadá už spíš krémová, a střecha z červených tašek potřebuje víc oprav, než kolik si jich může máma dovolit, i když už třináct let žije s přítelem Jeffem, který chce střechu vyměnit.

A když už mluvíme o Jeffovi, je právě venku na dvorku ve svých džínových kraťasech nadměrné velikosti a bílém tričku a tlačí před sebou sekačku. Jeffovi vždycky visí v koutku úst nezapálená cigareta, protože sice nekouří, ale nachází jistou útěchu v tom, že by mohl, kdyby chtěl. Neptejte se mě, jaké to má psychologické pozadí; k mámě se chová skvěle a posledních deset let je i prima rádcem pro mě a pro moji sestru. Takže pokud mu vyhovuje, když mu z pusy visí cigáro, ať si ho tam má. Mohlo by to být horší.

To, že je Jeff na dvorku, mi ovšem způsobuje problém v tom, že nebudu moct přenést krabici se svými věcmi z kanceláře do svého pokoje bez otázek. A já nestojím o žádné otázky ani od Jeffa, ani od mámy. Nesmí se dozvědět, že mě Angela vyhodila. To by byla zničující katastrofa.

Ne, nesmí se to dozvědět NIKDY.

Proč?

No, protože oni dva mě prosili skoro se sepjatýma rukama, abych si našla nějaké jiné zaměstnání, jen abych nemusela pracovat pro někoho, s kým jsem měla léta tak toxický vztah.

Ale víte, jak to chodí. Rodiče nic nevědí, my víme všechno nejlíp, a později pak polykáme zatraceně hořké pilulky, když si uvědomíme, že jsme měli rodiče poslechnout.

Grrrrr.

Nestála jsem o to, aby Jeff pojal sebemenší podezření, a tak vystupuju ze svého rozpadajícího se Volkswagenu Brouk, krabici nechávám na zadní sedačce, přehodím kabelku přes rameno a nasadím milý úsměv, protože vím, že to Jeffovi udělá radost.

„Ahoj, Beruško Lottie,“ osloví mě přezdívkou, kterou mi před lety dala máma.

„Ahoj, Jeffe!“ Zamávám mu, když vypíná sekačku a upravuje si na kořeni nosu sluneční brýle. „Zahrada vypadá skvěle.“

„Dík. Myslím, že si nás letos všimne i komise pro zkrášlování.“

Ach, Jeff, vždycky tak plný naděje.

Víte, bydlíme na samé hranici – a tím myslím jen o ulici dál – od čtvrti Flats v Beverly Hills. A každé léto se tam sejde komise, která chodí od domu k domu a vybírá v sousedství ty nejhezčí, jimž pak uděluje ceny. Vždycky když procházíme po Flats, prohlížíme si nádherně upravené trávníky, o které se starají profesionální zahradní architekti, nikoli jejich majitelé. Týden předtím, než má dorazit komise, je to hotový očistec, a to včetně našeho domu, protože ten je posledním v celé ulici, takže je dobře vidět, stačí se jen podívat přes křoví, a Jeff je odhodlaný udělat maximum pro to, aby si ho někdo všiml.

„Budeš muset přemluvit mámu, aby nechala opravit střechu, jestli chceš na komisi udělat dojem.“

Šance, že by si komise někdy všimla naší zahrady, se limitně blíží nule. Výbor pro zkrášlování je banda bohatých snobů, kteří by se přes ulici nikdy ani nepodívali. Ale těší mě dávat Jeffovi naději, zvlášť když na tom tak tvrdě pracuje.

Poraženecky svěsí ramena. „Už jsem jí to říkal. Potřebuju, aby byla střecha bez poskvrnky. S těmi rozbitými taškami nikdy nebudeme mít šanci vyhrát. Myslím, že jednou zavolám kluky na opravu, aby to udělali, když bude zrovna v práci. Nejdřív jednej a teprve pak žádej o odpuštění.“

„Velmi mazaný přístup.“

„Jak bylo v práci?“

Zastavím se v úprku ke vstupním dveřím a udržuju si úsměv na tváři. „Prima. Prostě typický pracovní den.“ Jo, úplně typický, bloumání po ulicích Los Angeles, zabíjení času, než se budu moct vrátit domů, neboť jsem si vědoma, že máma a Jeff znají mou pracovní dobu, a kdybych dorazila domů dřív než normálně, pojali by podezření. Naštěstí mi během bloumání jeden člověk, roztomilý bezdomovec, mračící se na moje holé nohy, řekl, abych si šla koupit punčocháče. Pro útěchu jsem si koupila mátovou zmrzlinu, která se stala obětí letního kalifornského slunce a pokapala mi bílou blůzu, a k tomu všemu jsem ještě zakopla o obrubník a utrhla si podpatek na botách od Jimmyho Choa, proto jdu domů bosa.

Byl to jeden z těch dnů, kdy se člověku prostě daří.

„Za týden tě čeká povýšení, že?“ zeptá se Jeff. „Těšíš se? Konečně si budeš moct sehnat vlastní bydlení.“

Tady vkládám hluboký povzdech.

Zvednu palec. „Jsem nadšená.“

Bez jediného dalšího slova otevřu dveře domu a okamžitě ucítím máminy domácí rybí prsty. Dobrý bože, už zas.

Tahle holka si prostě nemůže nikdy dát trochu oraz.

„Jeffe, večeře je už skoro hotová!“

„To jsem já, mami,“ oznámím a zamířím do svého pokoje, ale než stihnu zmizet v chodbě, vykoukne máma ze dveří kuchyně.

„Beruško Lottie, jdeš právě včas na večeři.“

Mávnu směrem k ní rukou. „Nemám moc hlad.“ Chytím se za břicho. „Pozdě jsem obědvala. Možná si pak dám jablko.“

„Nebuď směšná. Běž si umýt ruce,“ – ano, pořád mě ještě nutí, abych si myla před jídlem ruce – „a osvěž se. Prostřu stůl a počkám na tebe.“

Povzdechnu si. „Dík, mami.“ Dojdu do svého pokoje, zavřu dveře a sjedu po nich, až se praštím zadkem o podlahu. „Bože, potřebuju chlast.“ Vytáhnu z kabelky telefon a píšu zprávu sestře.

Lottie : Potřebuju se opít. Dáme si spolu zítra přes den skleničku, až máma s Jeffem odjedou?

Kelsey, moje skorodvojče, jak máma s oblibou říká, protože je jen o dvanáct měsíců mladší než já, je velmi zdatná organizátorka; když mi tuhle informaci svěřila, poněkud mě to zmátlo, ale v podstatě si založila vlastní živnost; podnikání, v jehož rámci chodí k různým lidem domů, aby jim ukázala, jak si mají uspořádat svoje spíže a skříně, aby byly funkčnější – prostě aby nebyli hromadiči. Ptala jsem se jí, jak se její služby liší od všech ostatních, co naskočili na tenhle trend, a její odpověď mě ohromila, protože to měla fakt dobře promyšlené. Zaměřuje se na udržitelné organizování. Místo toho, aby nabádala klienty, aby používali plastové výrobky, spolupracuje se společností, jež nabízí organizační pomůcky z udržitelných zdrojů a produkty z plně recyklovatelných materiálů. Lepší pro životní prostředí i pro váš domov. Prostě pecka. Další hvězda, co čeká na to, až bude objevena. Věřím jí. Momentálně vydělává dost na to, aby mohla rozvíjet svoje podnikání a dovolit si malou garsonku ve West Hollywoodu.

Na mobilu mi pípne zpráva.

Kelsey : Neměla bys být zítra v práci?

Vstávám z podlahy, a než odpovím, rozepnu si halenku.

Lottie : Měla bych…

Odložím mobil, svléknu se a hodím oblečení do koše na prádlo. Se skvrnou od zmrzliny se nezatěžuju. Škoda už byla napáchána. Obléknu si šortky a tílko a dlouhé hnědé vlasy si svážu do uzlu.

Kelsey : Neříkej mi, že tě ta coura vyhodila.

Lottie : Považuj mě za nezaměstnanou.

Kelsey : SAKRA, říkala jsem ti, že se to stane. Ona je taková… Bože, Lottie, jestli s ní ještě někdy v životě promluvíš, zřeknu se tě. Rozumíš mi?

Lottie : Věř mi, Angela je pro mě teď mrtvá, navzdory tomu, co si ONA sama myslí.

Kelsey : Nech mě hádat, ta narcistka se pořád domnívá, že budete kamarádky.

Lottie : Trefa. Každopádně to mámě a Jeffovi neřeknu, dokud něco nevymyslím. Pořád doufají, že se příští týden odstěhuju, až mě „povýší“ – čili poníží na nezaměstnanou.

Kelsey : U mě je tvoje tajemství v bezpečí. Přijdu kolem deváté s tequilou a margaritou.

Lottie : Můžeš vzít i zápisník nápadů?

Kelsey : Už ho balím. Mám tě ráda, ségra.

Lottie : Já tebe taky.

Kelsey : Miluju tě. A neboj se. Vyřešíme to.

S pocitem úlevy položím telefon na komodu, protože kdyby máma viděla mobil někde poblíž jídelního stolu, vyškubla by mi ho a hodila do záchodu. Už mi to jednou udělala, a když celou noc sušíte telefon nasáklý vodou ze záchoda v misce s rýží, rychle pochopíte, že to už nemáte znovu zkoušet.

Zamířím chodbou do jídelny, kde přistihnu Jeffa, který právě vtiskl mámě na tvář cudný polibek. Ještě než se posadí, zašeptá směrem k ní: „Děkuju.“ Převlékl se a pořádně si vydrbal ruce od venkovní špíny. Vím, že se hned po jídle vrátí zase ven, ale oceňuju jeho pochopení pro máminy zásady při stolování.

„Voní to dobře, mami,“ zalžu, když se posadím. Jeff zbožňuje domácí rybí prsty. Já je nesnáším. Ale jím je, protože mě už od malička učili, že se jí to, co je na talíři, a nemáme si na to stěžovat. Buďme rádi, že vůbec máme co jíst.

„Děkuju. Jako dezert jsem pro tebe připravila tvůj oblíbený koláč.“

Tak kvůli tomuhle se těmi rybími prsty klidně udávím.

„Jsi úžasná. Díky.“

Máma se posadí a pak jako roztomilá tříčlenná rodinka spojíme ruce, máma předříká modlitbu a poté se pustíme do jídla. Naštěstí mi máma dala menší porci. Za příslib čerstvého koláče to klidně zbaštím.

„Jak bylo v práci, zlatíčko?“ zeptá se máma, zatímco si dává na talíř kupičku tatarské omáčky. Podá omáčku Jeffovi, který si také nandá kopeček, a pak mně. Naložím si jí na talíř spoustu, protože je to jediný způsob, jak se prokousat rybími prsty.

„Bylo to fajn,“ odpovím a lež na jazyku chutná poněkud syrově.

Když jsem vyrůstala se silnou, nezávislou ženou, naučilo mě to třem věcem – nelhat, nepodvádět a vždycky pracovat na tom, co chci. No, teď sice lžu, ale nemám žaludek na to, abych řekla pravdu. Ne poté, co mi máma a Jeff, stejně jako Kelsey, říkali, že je špatný nápad přijmout práci od někoho takového, jako je Angela. Žhavá a chladná Angela. Narcistická a nevypočitatelná Angela. Říkali mi, abych počkala, že se určitě nějaká práce pro absolventku Kalifornské univerzity v Irvinu s magisterským titulem z podnikové ekonomie najde.

Něco se naskytne.

Cokoli.

Nenašlo se nic.

Ani jediná nabídka.

Začínala jsem propadat zoufalství.

Studentské půjčky mi klepaly na dveře a zodpovědnost mi protékala mezi prsty.

Potřebovala jsem práci.

Angela byla moje jediná možnost. Nabídla mi dočasné místo s nízkým platem, který mě nutil zůstat bydlet u mámy, pokud jsem chtěla žít na jihu Kalifornie, a slíbila, že pokud budu svou práci dělat dobře, po roce se mi plat ztrojnásobí – ano, ztrojnásobí, tak mizerný plat to byl – a dostanu stálé místo. Máma a Jeff opakovali, že bych musela být blázen, abych to vzala. Že mě určitě nějak podfoukne.

Jenže já neměla jinou možnost. Absolutně žádnou. Neměla jsem tudíž na výběr. Vzala jsem to.

A podělala to.

Během několika následujících měsíců jsem byla svědkem obrovského vzestupu lifestylového blogu. Začaly ho podporovat celebrity, a než jsem se nadála, Angeloop se stal pojmem. Byla jsem jeho součástí a mohla se tvářit jako „já vám to říkala“ od chvíle, kdy se poprvé objevil v pořadu Today Show. Tvrdila jsem, že je tomu třeba dát čas a všechno se v dobré obrátí.

Slyšíte teď ten sarkastický smích?

Nejenže nemám žádné peníze, ale nemám ani práci, a za týden – pokud nechci mámě a Jeffovi říct pravdu – ani kde bydlet.

Jak by řekla Rachel Greenová, není to prostě báječné kopnutí do rozkroku a plivnutí do tváře?

„Podepsala jsi už nájemní smlouvu? Vím, že sis našla byt ve West Hollywoodu, poblíž tvé sestry, který se ti líbil.“

To jsem našla, ale díkybohu za můj strach ze závazků, protože jsem tu smlouvu nepodepsala. Momentálně by to jen zhoršilo moje noční můry.

„Nakonec se mi to místo až tak nelíbilo, nebyla tam ta správná atmosféra.“

Jeff se rozesměje. „Mauro, vzpomínáš, jak ti bylo pětadvacet a hledala sis místo k bydlení podle atmosféry?“ V žertu se chytí za srdce. „Ach, ty vzpomínky!“

Máma se zasměje a pohladí ho po zádech. „Vzpomínám si, že jsem našla jednopokojový byt v korejské čtvrti, kde byl záchod hned vedle postele, a já ho používala jako noční stolek. A říkala jsem si přitom, když jsem měla místo nočního stolku záchod, páni, tohle je opravdová atmosféra…“ Máma se na mě zadívá. „Ve skutečnosti to byla opravdová chudoba.“

Jeff se zasměje a přikývne. „Noční stolek ze záchoda, to mě dostalo. Já zas měl souseda s koštětem, které mi úplně ničilo atmosféru.“

Podívám se mezi ty dva. „Víte, že jsem na hranici generace Z, sarkasmus se do mě občas může zaříznout zatraceně hluboko.“

Oba se zasmějí a pak máma řekne: „Ty jsi křehký mileniál. Ale to je v pořádku, zlato. Můžeš zůstat s maminkou a nevlastním tatínkem tak dlouho, jak budeš chtít. Líbí se nám, když nemáme žádné soukromí.“ Usměje se a vím, že mě jen tak škádlí. Nikdy by mě nevyhodila z domu, ale taky vím, že se už nějakou dobu těšili, až odtud vypadnu.

„Jestli se ti tak líbí, že nemáš žádné soukromí, mohli bychom si dneska večer rovnou udělat spací párty. Můžeme se všichni zachumlat do tvojí manželské postele.“

Jeff zvedne ruku. „Prosím, ušetři mě!“

Chudák Jeff, takový hodný chlap. Vidím, že opravdu chce mít s mámou trochu soukromí. Je s námi od té doby, co mi bylo patnáct. Myslím, že je nejvyšší čas, aby si užil s mámou o samotě. A teď se dostavuje pocit viny. Je na prd, že mě Angela podrazila? Jasně, ale co je ještě víc na prd, že když to nějak nevyřeším, připravím Jeffa o svobodu, na kterou se tak těšil.

„Opravdu se tu chceme procházet nazí,“ pronese zničehonic máma zklamaně. Když na ni zděšeně pohlédnu, dodá: „Vždycky, když jsi u svojí sestry, děláme to tak. Pustíme si nějakého Harryho Connicka mladšího, svlékneme se a tancujeme nazí v obýváku.“

„Proboha, proč mi to říkáš?“ Odložím vidličku a možnost, že bych ještě něco snědla, se rapidně zmenší. Jasně, Jeff a moje máma jsou přitažliví lidé; Jeff v garáži zvedá činky a máma si udržuje fyzičku, ale proboha! Tohle není něco, co bych si chtěla představovat!

„To jen abys věděla, na co se těšíme.“ Mrkne na mě a pak si nenuceně namočí rybí prst do tatarky.

„Bez téhle informace bych se klidně obešla.“ Opřu se na židli a zkřížím ruce na prsou.

Máma mávne vidličkou k mému talíři. „Jez, zlatíčko. Koláč na tebe čeká.“

Jak jsem na to mohla zapomenout?

Vykouknu zpoza keře a mezi větvemi sleduju, jak si Jeff přitáhne mámu k sobě, aby ji políbil, stiskne jí zadek – fuj, takoví staří lidé – a pak oba nasedají do auta a odjíždí do práce. Nevynořím se ale z křoví hned, čekám ještě dvě minuty, abych se ujistila, že si něco nezapomněli. Při mém štěstí se vrátí domů přesně ve chvíli, kdy si otevřu pytlík chipsů.

Když mám pocit, že jsou bezpečně pryč, protáhnu se kolem křoví a snažím se nezachytit se černou sukní o větev; nemůžu si dovolit přijít o slušné oblečení na pohovor. Prodírám se větvemi přes ulici v lodičkách na vysokých podpatcích. Díkybohu, že mají ty keře přes dva metry, protože podle mého názoru si ničeho nevšimli. Po špičkách dojdu po chodníku až k domu, odemknu dveře, vklouznu dovnitř a zhluboka se nadechnu.

Mise splněna. I když si teď říkám, proč jsem prostě nejela ke Kelsey a přidělávala si starosti s touhle lstí.

Ve ztichlém domě je slyšet jen hučení ledničky. Všechno je vzorně uklizené, všechny polštářky jsou na svém místě, ve dřezu není ani jediný kus nádobí. Máma si to tak nejspíš přeje. Klid. Schopnost užívat si domov, na jehož udržení tak tvrdě pracovala.

Ne snad že bych byla hlučná nebo protivná nebo jinak závadná „spolubydlící“, ale to, co si máma s Jeffem zoufale přejí, je mít dům jen pro sebe, mít možnost věnovat se svým věcem, bez rizika, že by najednou někdo vešel dovnitř.

Vím to, protože se o tom zmiňují každý den.

Musím si najít nějakou práci, a to zatraceně rychle.

Nejen proto, že chci mít pokoj od mámy a Jeffa, ale taky proto, že nemám v bance zrovna moc peněz a účty a studentské půjčky se samy nezaplatí. A to ani nemluvím o tom, že se blíží sraz ze střední školy, a objevit se tam bez práce, po krk ve studentských půjčkách, v pět let starých šatech a pořád bydlící u mámy? To by bylo horší, než kdyby mi z podpaží trčel kaktus.

A to, že bych tam nešla, nepřichází v úvahu, protože když se tam neukážu, bude Angela vědět proč, a já jí nesmím dopřát ten pocit uspokojení z toho, jak jsem na ní byla závislá.

Ne, musím to nějak vyřešit.

Vrátím se do své ložnice a převléknu se z pracovního do šortek a ošuntělého trička s Taylor Swift, které mám už víc než deset let.

Když se vracím do obýváku, pípne mi na mobilu zpráva.

Kelsey : Vzduch je čistý?

Lottie : Čistý.

O pár minut později Kelsey vrazí do dveří s tequilou a surovinami na margaritu v ruce. „Prostředky, které ti umožní zapomenout na všechny tvoje problémy, jsou tady.“

Přistoupím k ní, vezmu si tequilu a pak ji obejmu.

„Dík, že jsi přišla.“

„Od čeho jsou ségry? Navíc mám dneska volno. Jen potřebuju vyřídit nějaké maily. Vzala jsem si s sebou počítač, abych mohla udělat i nějakou práci.“

„Při pití?“ Povytáhnu obočí. „To mi nepřijde jako moc chytrý nápad.“

„Nebudeme to přehánět,“ podívá se na mě přísně. „Alkohol může otupit bolest, ale nic nespraví. Leda… by ses rozhodla říct to mámě a Jeffovi? Jestli je to tak, můžeme se ožrat jako zvířata. Stačí říct a do dvou hodin se budeme přetahovat o záchodovou mísu.“

Zavrtím hlavou. „Ne, mámě a Jeffovi to neřeknu.“

Se surovinami na margaritu v ruce jdeme společně do kuchyně a tam všechno odložíme na stůl. „Myslím, že nemám na to, abych jim to pověděla. Měla bys vidět, jak se včera večer tvářili, když mluvili o tom, že budou mít dům pro sebe a budou tu konečně moct tancovat nahatí.“

„Fuj,“ zkřiví Kelsey obličej.

„Vyprávěj mi o tom. To byla představa, kterou jsem fakt nepotřebovala, když jsem se snažila nezadusit máminými rybími prsty.“ Vezmu ze skříňky dvě sklenice a šejkr. Kelsey jde do mrazáku pro tác s kostkami ledu – máma popírá, že by lednička potřebovala vyměnit, stejně jako střecha. „Jenže oni byli tak nadšení, že odcházím, a říct jim v tuhle chvíli, že ne, z toho bych měla chuť vypít celou tuhle láhev tequily na ex.“ Položím si dlaň na obličej. „Jsem naprosto k ničemu, Kelsey.“

Postaví se za mě a obejme mě. Pevně se jí držím a užívám si sesterského objetí.

„Nejsi k ničemu,“ prohlásí Kelsey. „Jenom jsi na cestě narazila na překážku.“

„Všichni jste mi říkali, že se na mě jednou vykašle, a možná jsem si to na začátku myslela taky, ale pak, když jsem v té práci dokázala, že mám pro firmu cenu, myslela jsem si, že jí můžu věřit. Fakt jsem byla přesvědčená, že jsem našla svoje místo.“ Zavrtím hlavou. „Jsem kráva.“

„Nejsi kráva.“ Než mě pustí, pohladí mě po ruce. „Jen možná někdy děláš špatná rozhodnutí.“

„Dělám spoustu špatných rozhodnutí. Pamatuješ, jak jsi mi kladla na srdce, že se nemám snažit sbalit Tylera Dretche, protože se mu líbíš ty, a já se ti snažila dokázat, že se pleteš, a stejně jsem ho pozvala na rande? Řekl mi, že by chtěl chodit s mojí mladší verzí. A to bylo na střední škole. NA STŘEDNÍ, Kelsey.“

Zasměje se. „Vím o tom. Nabádala jsem tě, ať to neděláš.“

„A pamatuješ, jak jsem si pak koupila ty broskvové plážové kalhoty? Snažila jsem se tě přesvědčit, že je to nejnovější móda, která se zatím nedostala na trh, a vzala jsem si je na pláž jen proto, aby se mi roztrhly v rozkroku, jakmile jsem se poprvé ohnula? Nikdy v životě se mi tak rychle a pevně nestáhly půlky.“

„Pořád vidím ten tvůj vyděšený výraz, když jsi ucítila, jak ti přes zadek přeběhl mořský vánek. Neměla jsi na sobě prádlo. Další špatné rozhodnutí.“

„Vidíš? Ani nevím, co to dobré rozhodnutí je.“

„To není pravda. To jsou jenom drobnosti. Pár dobrých rozhodnutí jsi udělala.“

„Vážně?“ zeptám se a nasypu do šejkru ingredience na margaritu. „Prosím, vypravuj mi něco o mých skvělých rozhodnutích.“

Kelsey se opře o pult a poklepe si na bradu. „Ehm… ty… no, jak tenkrát… hmmm, aha, a co třeba… eh, možná to…“

„Prosím, pokračuj,“ prohodím suše. „Skoro se zalykám v přívalu všech těch svých dobrých rozhodnutí. Pomalu ze všech těch lichotek nemůžu ani popadnout dech.“

„Dej mi chvilku… Mno, máš magisterský titul z podnikové ekonomie. To bylo dobré rozhodnutí.“

„Opravdu?“ opáčím. „Protože poslední rok požraly celou moji mizernou výplatu studentské půjčky. A ten magisterský titul mi nepřinesl vůbec nic, kromě toho, že jsem dostala práci u Angely… a obě víme, jak to dopadlo.“

„Aha, zapomněla jsem na ty studentské půjčky. Je to hodně zlé?“ Kelsey zkřiví obličej.

Zatřesu šejkrem a přiznám: „Upřímně řečeno, nezvládnu se na to teď ani podívat, jsem příliš vyděšená. Mám tam teď trvalý příkaz.“

„Kolik máš na účtu?“

Ošiju se.

Je to špatné.

Věděla jsem, že se na to zeptá, ale to neznamená, že by mi to nějak ulehčovalo situaci.

Nalévám margaritu do připravených sklenic. „Nevím. Taky se neodvažuju to zjišťovat.“

Kelsey se zhluboka nadechne a zvedne svůj drink: „No, pokud máme přijít na to, co máš dělat, budeme muset strhnout obvaz a na tu ránu se podívat. Potřebujeme znát hloubku tvého zoufalství.“

Vytáhne z tašky notebook a kývne směrem k jídelnímu stolu.

„Je čas,“ pronese.

Sakra… Obávám se, že má pravdu. Je čas.

Stojím tam, zvedám ke rtům skleničku a pořádně si loknu. Budu to potřebovat.

Zíráme obě do prázdna na zeď před sebou.

Bez jediného slova.

Bez pohybu.

Jen… zíráme.

Jednou za pár minut se zapne klimatizace a fouká na moje rozpálené tělo studený vzduch. To je všechno. Je to jediný pohyb v celém domě, slabý pramínek mých vlasů, který mě plácá přes obličej zasažený těžko uvěřitelným šokem.

Už jsem slyšela o dně. Četla jsem o něm, a dokonce jsem viděla i nějaké lidi, co na něm byli.

Včera jsem si myslela, že jsem na dně i já.

Mýlila jsem se.

Tohle… Teprve tohle je dno.

Konečně, po nejméně pěti minutách hrobového ticha, promluví Kelsey: „Takže, řekla bych, že náš stupeň zoufalství je na úrovni hrozící jaderné války.“

Dopiju celý obsah skleničky. „Jo,“ přisvědčím lakonicky.

Dluh přes třicet tisíc dolarů, na účtu necelé tři tisíce.

Nestačí mi to ani na kauci a první nájem za vlastní byt.

Nestačí mi to na další splácení půjček.

Není to dost na to, abych mohla uvažovat o nějakých penězích, na něž bych se mohla spolehnout v začátcích.

Ne.

Je to přesně tak, jak řekla Kelsey – to, s čím máme co do činění, je jaderný výbuch.

„Tys opravdu moc nevydělávala, co?“ zeptá se Kelsey.

„Ne, nevydělávala.“ Přitisknu si dlaň na čelo, začíná mi docházet vážnost mé situace. „Sice je mi to krajně nepříjemné, ale myslím, že se budu muset začít svlíkat.“

„Cože?“ nechápe Kelsey.

„No, striptýz. Viděla jsem, kolik ty holky vydělávají. Je to hromada peněz.“ Zvednu obrubu trička a podívám se dolů na svoje tělo. „Mám pěkná prsa, možná trochu menší, ale to se klukům líbí, ne? Jsou dost perverzní. A můžu se… pohupovat v rytmu hudby.“

„Striptýzové kluby nehledají holky, co by se pohupovaly v rytmu Taylor Swift, ale chtějí, aby se uměly hýbat. Umíš to?“

„Nikdy nejsi dost stará na to naučit se něco nového. To hýbání, to je vlastně jen kroucení boky, ne? Můžeme se podívat na nějaký striptýz a, no, prostě prozkoumat konkurenci. Koukneme se, co teď v Hollywoodu zvedá chlapům pinďoury.“

„Můžu ti říct rovnou, že to, oč jde, není takový ten dvojkrok a tancování ze strany na stranu, co děláš ty. A kromě toho by tě máma zabila. Navíc bys musela tančit v tangách a všichni by viděli tvoje prsa.“

Zakoulím očima. „Vím, co dělají striptérky. Nejsem idiot.“ Poklepu si na bradu. „Myslíš, že by zvýšilo moje šance, kdybych si nechala propíchnout bradavky?“

Kelsey se zamyslí. „Možná… ne, počkej,“ zavrtí hlavou. „Nebudeš striptérka. Musí existovat nějaký lepší nápad než předvádět nahatá chlapům svůj dvojkrok.“ Vstane a natáhne ke mně ruku. Pomůže mi vstát a pak řekne: „Pojďme se projít. Čerstvý vzduch nám pročistí hlavu. Chlast je vždycky dobrá cesta, jak zapomenout, ale my zapomenout nemůžeme, protože jsme ve stavu nejvyššího ohrožení. Potřebujeme nápady, ne smutky.“

„Chceš říct, že se nesmím opíjet?“

Znovu zavrtí hlavou. „Ne. Na to nemáme čas. Ne, pokud nejsi připravena říct mámě…“

„Ani omylem.“

„No tak se obuj, protože musíme začít přemýšlet.“

Neobtěžuju se s teniskami, nazouvám si sandály, zamykáme a vyrážíme z domu. Kelsey přechází po ulici a zahne doprava.

„Chceš se procházet po Flats?“ zeptám se jí. „Chceš mě deprimovat?“

„Být obklopená luxusními domy boháčů by mohlo být přesně to, co potřebuješ. Inspiraci.“

Vleču se za ní a vydáváme se na procházku do sousedství, mezi ty nejvýpravnější a nejpromakanější domy v Los Angeles. Chodníky jsou bez poskvrnky, bez jediné praskliny v cementu, a tráva je posekaná tak dokonale, že by se člověk při letmém pohledu domníval, že je to travní koberec z umělé hmoty. Kaskádovité keře a kované brány, chránící obydlí boháčů, lemuje stromořadí ze směsice palem a starých dubů.

„Je to depresivní,“ řeknu, když se rozhlédnu.

„Ne, je to inspirující. Musíš změnit myšlení. A kdo ví? Třeba při procházení těmihle ulicemi narazíme na nějakého boháče, který by chtěl prokázat dobrodiní sociálnímu případu – tím myslím tebe.“

„Ty jsi vážně roztomilá.“

Zasměje se. „Ale fakt, člověk nikdy neví, na koho narazí. Copak jsi nikdy neslyšela takové ty historky o lidech, co potkají náhodou v letadle investora a pak se už jejich výrobek prodává v každém obchodě po celých Státech?“

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Takové historky jsem nikdy neslyšela.“

„No, ale stávají se. Nikdy nevíš, koho můžeš potkat.“ Znovu se zasměje. „Třeba tady při procházce potkáš i bohatého manžela.“ Prohlédne si mě odshora až dolů. „I když, v tomhle oblečení…“

„Víš, to by vlastně nemusel být tak špatný nápad,“ řeknu.

„Co? Najít si bohatého manžela?“ zeptá se Kelsey. „Sestřičko, dělala jsem si legraci.“

V mojí hlavě to ale není vtip. Jo, možná je to tou tequilou, i když jsme jí neměly moc, ale musí přece existovat nějací muži, kteří hledají někoho, koho by si mohli vzít, ne? Nějací svobodní týpci, co hledají ženskou, kterou by dotáhli na svoji luxusní matraci, a nakonec by se to klidně mohlo změnit i v celoživotní vztah? Nebráním se tomu, že bych k ulovení muže oslnila svými postelovými výkony. Nesmíte zapomínat, že nastal nejvyšší stupeň ohrožení.

„No, ale mohlo by to být ono.“

„Kristepane,“ opáčí Kelsey podrážděně. „Lottie, chápu, že jsi zoufalá, ale musíme být zoufalé chytře. Najít si bohatého manžela není řešení tvých problémů. Co bys chtěla dělat, vdát se příští týden?“

„Láska může přijít i takhle rychle.“

„Zadrž – tohle fakt není řešení. Potřebujeme něco konkrétního, něco, nad čím budeme mít kontrolu.“

„Ne.“ Mávnu rukou směrem k domům kolem nás. „Podívej se na tyhle baráky. Netvrď mi, že všichni lidi v nich žijou dokonalé životy. Vsadím se, že jsou tu nějací staří mládenci, co hledají někoho, kdo by je v noci zahřál.“ Ukážu si na hruď. „A ten někdo můžu být já. Hřeju. Mám šikovné ruce a neváhám je použít. Nemám s tím problém.“

„Ježíši, pomoz mi,“ sepne Kelsey ruce a zadívá se k nebi.

Vezmu si do ruky mobil a otevřu prohlížeč.

„Co to děláš?“ zeptá se Kelsey.

„Hledám, jak ulovit prachatého manžela.“

„Lottie, ztrácíš nervy. Tohle je pro tebe vážně historické dno.“

„Přesně tak, a to znamená, že odtud můžu jít už jenom nahoru. Podívej.“ Ukážu na displej. „Článek o tom, jak zapůsobit na boháče.“ Kliknu na něj a začnu listovat. „Píšou tam, že mají rádi copánky.“ Podívám se na Kelsey. „Pracháči mají rádi copy? Mají tvoji klienti vlasy spletené do copů?“

Kelsey se zamyslí. „Myslím… že jsem pracovala s nějakými ženami, co měly ve vlasech takové roztomilé minicopánky.“

„Fajn, copánky – zaškrtnuto.“

„Lottie, to snad nemyslíš vážně.“

Pohlcuje mě zoufalství, a jakmile se upnu k něčemu, o čem si myslím, že by mě to mohlo zachránit z mojí současné mizérie, jdu do toho. Takže… jo, myslím to vážně.

„Elegantní oblečení, nic výstředního.“ Podívám se na svoje tričko. „Myslíš, že by se jim líbilo tohle triko s Taylor Swift?“

„Ne,“ odtuší Kelsey. „Tohle tričko se nelíbí nikomu. Má v podpaží díry.“

„Dokud nezažiješ, jak těmi dírami v podpaží příjemně profukuje, nemůžeš na to mít názor. Ale beru na vědomí, že by se to pracháčům nemuselo líbit.“ Pokračuju v četbě článku. „Líčení, sofistikované rozhovory. Znalosti o širokém spektru témat.“ Přemýšlím o tom. „Vím toho hodně?“

„O čem?“

Znova se podívám na článek. „To tu nepíšou. Jen široké spektrum témat.“

„Mno… hm… řekla bych, že víš hodně náhodných faktů z televizních soutěží.“

„To jo.“ Zvednu hlavu. „To může být zábavné.“

„Ale asi ne pro někoho, kdo vydělává dost na to, aby si mohl dovolit pořídit dům za čtyřiadvacet milionů dolarů.“

„No jo, nejspíš máš pravdu. Neboj, projdu si Wikipedii a nějaké ty znalosti opráším.“

„Jasně, k tomu je Wikipedie jako stvořená,“ opáčí Kelsey sarkasticky a pak se otočí čelem ke mně. „Myslím, že bychom se opravdu měly začít soustředit, Lottie. Přijít na nějaký rozumný nápad. Vím, že to není to, co bys chtěla udělat, ale možná by ses měla zeptat Kena, jestli bys nemohla…“

„Ne,“ řeknu, odvrátím se od ní a pokračuju v chůzi po vzorně upravených ulicích. „Nebudu se na nic ptát Kena.“

„Ale víš, že on by pro tebe práci měl.“

„To nepřipadá v úvahu. Radši budu otírat prsa o obličej nějakému ožralovi v baru, než abych zavolala Kenovi.“

„Proto že teď chodí s Angelou?“

Sevřu pevně čelist a zkroutím rty. „Ne, já se jen nehodlám plazit za svým bývalým, který mě opustil kvůli mé šéfové poté, co jsem ho s ní seznámila. Prosit ho o práci v jeho trapné přepravní společnosti je něco, co nikdy neudělám. Fakt, ta prsa na obličeji ožraly jsou příjemnější představa než tohle.“

„Víš, že by ti pomohl,“ nevzdává to Kelsey.

Zavrtím hlavou a otočím se směrem zpátky k domovu. „Tohle je na nic. Měly bychom vymýšlet nějaké užitečné nápady, ne bloumat kolem baráku a přicházet na věci jako volat kvůli práci mému bývalému. Upřímně řečeno, Kelsey, dneska ses moc nepředvedla.“

„Včera v noci jsem toho moc nenaspala a kromě toho, ta margarita asi nebyla nejčerstvější.“ Chytí se za břicho.

Vezmu ji za ruku a otočím k sobě. „Tenhle nápad s čerstvým vzduchem byl totální propadák.“

„Pořád lepší než sedět na gauči se džbánem margarity.“

„Dovolím si nesouhlasit,“ řeknu, když k nám přijíždí černé auto se zatemněnými skly. „Víš, moje cesta z tohohle průseru by mohl být člověk v tom autě. Pořád myslím na to, že bych si mohla najít nějakého movitého manžela.“