CoolMom
in da house

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Kamila Štěpánková

CoolMom in da house – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Změna je život a život je (cool) boj

Víte, co bývá v životě ženy největší změnou? Dospívání, opuštění rodného hnízda nebo svatba? Ne, nebojte, nejde o žádnou záludnou kvízovou otázku, tak nad tím nemusíte přemýšlet extra dlouho. Odpověď je celkem jednoznačná. Pokud vás napadlo slovo začínající na „m“, získaly jste právě 100 bodů z 50. Ale néé – žádné manželství, mise na Mars ani menstruace. Jednoduše transformace v rodiče nebo jiným slovem m-a-t-e-ř-s-t-v-í.

Rodič, to je takové to stvoření, pro které se ze dne na den změní poselství života na Zemi. Stane se jím výchova dětí. Protože… měly byste se jim věnovat, jinak vám úplně zvlčí a budou vám skákat po šišce. Podle vlastních zkušeností mám tendenci nazvat matku otrokem. Ok, zní to trochu depresivně, asi bych neměla takto ničit novopečeným maminkám představy o rodičovství, ale víte co? Kašlu na to. Otrok dětí se z vás stane. Přesně tak to je. Jinak to ani nazvat nelze. Už žádné divoké večírky, žádné svobodné sobecké rozhodování, žádný spánek nebo čas pro sebe. Začíná boj, milé dámy. Tvrdý boj. A většinou vítězí ten, který je strategicky o krok vpřed, nebo ten, který je z této dvojice vychcanější. Ideálně obojí dohromady. Jinak vás ty šelmy sežerou zaživa.

Ale pojďme zpátky k bodu zlomu, k příchodu potomka na svět. Tento neobyčejný okamžik obyčejně bývá jen začátkem dlouhé, strastiplné cesty. A na ni nestačí ani samotný Frodo Pytlík (i když plným pytlíkem to celé začíná). Tmavé kruhy pod očima, nějaké to kilo navíc, vykojená prsa, emoční výkyvy, to všechno je jen startovací čára. A to pro oba rodiče. Ano, i můj Pepa tvaroval těhotenskou postavu se mnou. A povadlá prsa? Na to není potřeba ani kojit. Stačí chvíli necvičit (čtěte: nemít energii na cvičení) a je to tam. Ale, ale… O čem jsem to psala na začátku – konec s plánováním volného času? Tak toto je jen jeden příklad z milionu. Dobře, nemám to celkem přesně sečtené, tak dejme tomu, že jeden příklad z mnoha.

A pokud máte děti dvě? Dvojčata nebo děti krátce po sobě? To už je jiný level. Level, ve kterém máte jako matka dvakrát méně času pro sebe a současně musíte vydat dvojnásobně více energie. Level, ve kterém se nacházím i já. Ne, ne, neblbněte. Dvojčata se mi naštěstí obloukem vyhnula. Rozdíl mezi mými šelmami je dva roky a čtyři měsíce. O víc než dvou dětech se samozřejmě odmítám bavit. Když měl Pepa slabou chvíli, tak to na mě zkoušel. Stačilo, aby junior vypustil na světlo světa své zlato v hrdle, nám se z toho zježily vlasy a Pepa si to zase pěkně rozmyslel. Tipujete správně, malý Pepík se dokáže patřičně, velmi precizně a nahlas rozčilovat. Trojitou porci rodičovské lásky si snad mohou vychutnat jen ti nejodvážnější z nejodvážnějších. Mají můj obdiv, ale raději je budu pozorovat zdálky. Z dostatečně velké dálky.

Mé splynutí s mateřstvím se odehrálo před víc než pěti lety. Narodila se nám dcerka Lili a za odměnu jsem měla tu čest vychutnat si svoji první probděnou noc s miminem. Ach, jak já ten spánek miluju.

Pamatuju si, jak jsme v dětství se sestrou soutěžily, která vydrží na Silvestra déle bez spánku. Silvestr byl jediným dnem v roce, kdy jsme mohly být vzhůru tak dlouho, jak jsme chtěly. A i když se mi už víčka zavírala únavou, nechtěla jsem to za žádnou cenu vzdát, a jednou jsem si dokonce i nafackovala, jen abych ještě chvíli vydržela. Sestra na tom byla podobně. Asi se nemusím složitě rozepisovat, jak to celé dopadlo. Zalomily jsme to nakonec obě současně. Nechápu, jak jsem tehdy nebyla schopná dostatečně ocenit spánek. Kde se ve mně brala taková neúcta vůči klidovému režimu? Vrátit se v čase, vychutnám si každý, i ten nejmenší okamžik spánku.

Ale pokud jsem si myslela, že se s Lili příliš nevyspím, šeredně jsem se mýlila. Junior měl pro mě v záloze nachystanou ještě větší výzvu. Po jeho narození se v naši famílii úspěšně uzavřel kruh rozmnožování a začal naplno boj zvaný výchova. Na tom by nebylo nic neobyčejného. Ale představte si, že se na výchově dětí podílí česko-slovenské komando žijící v Americe, které se snaží své šelmy vypiplat tak, abychom se z toho všichni nezbláznili. To už by mohl být docela cool námět na knihu, no ne?

Kapitola 1: CoolMom in da house

Mateřská dov… otročina

Kde bylo, tam bylo, široko daleko téměř nikoho nebylo, jen jednoho malého domečku s výhledem na oceán. V tomto skromném obydlí žil statný otec rodiny Pepa se svojí manželkou Kamilou a jejich dvěma malými kopiemi – Pepíkem a Lili. Tipujete správně, tou manželkou jsem já. Ale ten dům s uklidňujícím výhledem na oceán, byť by to bylo krásné, zatím nevlastníme. Namísto toho z okna čučím na zelenou škálu barev, kterými oplývá lesnatý Oregon. Ne že by to byl výhled za trest, to ne. Právě naopak. Přestěhovali jsme se sem před pár měsíci a stále jsme ve fázi objevování. A jak tu trávím čas? Užívám si mateřskou „dovolenou“ se dvěma šelmami.

Nad slovem dovolená nebudu polemizovat, to musel jednoznačně vymyslet nějaký zlomyslný pán. Ale nezpochybňuju fakt, že se dá místy i užívat.

Tak například pro malého Pepíka to byla určitě velká prča, když mi nedávno u snídaně mrskl máslem natřený chléb na zeď. Využitím bezchybné techniky Barbory Špotákové v hodu chlebem (nebo jiným předmětem) mi chtěl dát jasně najevo, že snídaně tohoto druhu tolerovat nebude. Délka sesouvání přilepeného chleba po zdi se hravě vyrovnala délce bezstarostného dětského smíchu, který se nesl naším příbytkem. Člověk má chuť je zaškrtit, ale ten jejich smích mě od toho tenkrát odradil.

V případě, kdy šelmy snídají krupicovou kaši, se dá celý tento proces přirovnat k brodění Atreye a jeho koně bažinou. Bažina v Nekonečném příběhu nakonec koně Artaxe pohltila, u nás doma téměř vždy šelmy pohltí krupicová kaše, kterou mají až za ušima.

„Tak, mazejte se obléct a vyčistit zuby,“ ukončuju kapitolu nepovedené snídaně a snažím se šelmy popohnat k přípravě do školky. Lili se do nové školky v Oregonu nesmírně těšila a pro Pepíka to byla premiéra, předtím žádnou nenavštěvoval. Jeho čas nastal právě teď a tady. Jako téměř tříletý klučina, typické covidové dítě, tentokrát neměl na výběr.

„Ještě musím kakat,“ křičí na mě Pepík. Poměrně samostatný junior zvládá již hodně věcí sám, nicméně vytírání zadku je stále výsadou jeho drahé matky. Mám to ale štěstí. Jakmile naplním své poslání, posílám ho umýt si ruce.

„Nezapomeň na mýdlo, když už ses tam hrabal prstem,“ připomínám mu to hned, jak jsem zahlédla, že právě použil speciální sondu v podobě malého zvědavého ukazováčku na prozkoumání tajných, neprobádaných zákoutí svého sedacího ústrojí.

„Ale já jsem se nevrtal v zadku, já jsem tam jen sahal, jestli tam není hobo,“ vysvětluje mi detaily, které jsem zjevně nepochopila.

Pepík není příliš velkým milovníkem vody. Jeho standardní mytí rukou spočívá v namočení špiček prstů a následného osušení. Pokud se jenom jedna malá kapka ocitne na jeho rukávu, okamžitě tričko sundává a bere si druhé. Jeho nejoblíbenějším oděvem je proto tílko s absencí rukávů. V něm by klidně mohl i vykonávat práci chirurga, tričko by si díky své precizní práci od krve neumazal. Použití mýdla má spojené se setrváním rukou pod proudem vody mnohem delší dobu, než by tomu bylo bez mýdla. Proto ho zásadně nepoužívá. V podstatě jenom tehdy, když na to dohlédnu. Dnes se to ale rozhodně bez mýdla neobešlo.

Zatímco se Pepík obléká, Lili vytahuje z šatny… Vidíte, to jsem vám ještě neřekla. V Americe si každá, i ta nejmenší dáma přijde na svoje – šatna v podobě speciální místnosti je tu naprostým standardem. A nemyslete, že máme jednu šatnu pro všechny, s dětským pokojem je spojená šatna speciálně pro šelmy. Ale zpět k Lili… Lili tedy vytahuje z šatny již třetí šaty. Třetí šaty po třetím upozornění, ať se už konečně obleče. To je šílené skóre. Prosím vás, hlavně nekupujte dětem mraky oblečení! Takovýto dobrý skutek se vám vrátí a jako bumerang vás udeří celou svou silou do čela. Že se vám to nikdy nestalo? Tak to ani nezkoušejte. Radím vám dobře. Ani s bumerangem, ani s oblečením. Čím více oblečení má pětileté dítě na výběr, tím delší bývá jeho rozhodování. A tak se hravě může stát, že vás z opakovaného urgování, které skvěle funguje jako samonasírací proces, může rozbolet hlava. Podobně jako když vás do ní praští bumerang.

Ve dveřích školky zdravím miss Adeline, která si přebírá šelmy, a odcházím domů s pocitem svobody. No, aspoň na chvíli. Ani tentokrát se u slova dovolená nedočkám jeho pravého významu. Sakra, který dement to takto pojmenoval? Na férovku mohli nazvat toto období mateřskou otročinou. Hmm, to ale vůbec nezní zle, nechám si to patentovat!

Pepík bývá ve školce jen tři a půl hodiny čistého času, což, jak jistě uznáte, není mnoho. Mezitím musím doma uklidit ten svinčík a uvařit oběd. Malý diktátor bude mít po návratu z šichty hlad.

Až teď mám teprve trochu času na to, abych si kompletně uvedla hlavu do statusu „off“. Vracejí se mi některé vzpomínky z dob, když jsme ještě žili v Česku a děti byly menší. Tehdy jsem si potrpěla na pořádek. V mém podání slovo pořádek nabylo úplně jiný rozměr. Po narození dětí to bylo nejhorší. Probudila se ve mně fúrie, která chtěla svým miminkům zabezpečit bezprašné laboratorní prostředí. Jakýkoliv drobek, chlup nebo flek na podlaze byl mým úhlavním nepřítelem. V obývacím pokoji jsme tehdy měli stylový černobílý koberec. Jeho údržba byla s ohledem na mé očekávání náročná a já jsem se stala nevolníkem této módní tkaniny. Mnohokrát jsem si přála, aby se koberec stal létajícím, odměnou by mi byla letecká cesta do exotiky. Tam bych se aspoň na týden mohla vysvobodit z jeho otrocké údržby. Jenomže tento koberec nepatřil Aladinovi. Patřil mně, trubce, která si ho koupila, a za odměnu mě každý den pěkně rozčiloval. Pepa mi několikrát navrhl, ať se ho zbavíme. Mně to bylo líto. Jednoho pěkného dne se Pepa pořádně naštval a skutečně ho naučil létat. S velkou parádou koberec přistál v kontejneru. Po tom, co na něj opakovaně kadil náš whippet Axel, už nebylo jiného východiska. Ach, jak nesmírně jsem vděčná za psí žaludeční problémy.

Ale kvůli čemu si vysloužil jeden obyčejný koberec tolik řádků v mé knize? Tento koberec, milé dámy, se stal třešničkou na dortu v rámci mateřské otročiny. Luxování, odchlupování, tepování, kartáčování, sušení… a k tomu kvantum rozčilování se na denní bázi. Jednoduše, když už padáte na hubu z obskakování dětí, ještě tu na vás čeká jeden naoko nenápadný, zato pořádně znečištěný koberec. Až jeho odstraněním z naši obývací místnosti se uzavřel kruh nevolnictví. Zrodila se nová matka. Cool matka, která se konečně hodila do pohody.

Už mě tolik nevytáčely rozházené hračky kolem, nebláznila jsem při pohledu na pár drobků na zemi, nerozčilovalo mě, když si junior navlékl každou ponožku jinou. Už jsem necítila potřebu mít doma všechno tip top. Ano, čisto tady je a bude (aby tomu tak nebylo, muselo by mě z toho nevolnictví minimálně klepnout), jen už k tomu nepřistupuju tak, jako kdyby to bylo mé jediné poslání na Zemi.

Mimo vyhození koberce mám ještě další tři teorie, díky kterým mohlo k mému znovuzrození dojít:

1. Děti už nejsou miminka.

2. Změna prostředí.

3. Že bych konečně dospěla?

Už to nejsou miminka

Šelmy mi rostou před očima, tento fakt není možné ignorovat. S narozením dítěte každé matce začne tak trochu hrabat. Ono se to vlastně nastartuje již během těhotenství. Období hnízdění a přípravy domova pro nového člena rodiny je jenom začátek. Opravdové peklo začne až s příchodem mimina domů. To je fáze, kdy se ženská změní na matko-blázna. A já jsem nebyla výjimkou.

Jako každá prvorodička i já jsem po narození Lili zůstala, mírně řečeno, otřesená. Když bych to chtěla říct na plnou hubu, tak jsem z toho byla pěkně v prdeli. Během těhotenství jsem samozřejmě očekávala, že se mi co nevidět změní život, ale tvrdou realitu, tu si člověk musí jednoduše zažít. Až pak se teprve ukáže, že jakékoliv představy se ani zdaleka nepřibližují skutečnosti. To se mi potvrdilo už při porodu.

Naplánovala jsem si přirozený porod bez zbytečných medikamentů, končící bondingem. No, nesplnilo se mi z toho vůbec nic a jako bonus jsem si k tomu střihla akutní císařský řez. Když mě vzbudili na operačním sále se slovy, že miminko je v pořádku, nejdřív mě napadlo: „Jaké miminko?“ Po celkové anestezii je člověk jako vygumovaný. Lili jsem viděla až po čtyřech hodinách od porodu, a když jsem se z toho oklepala, zajímalo mě, jak je na tom se srdíčkem. Druhá doba porodní se nesla v duchu slabších ozev miminka a hromadících se doktorů nad mou hlavou. Buď jsem měla po desetihodinovém porodu tak skvělý účes, že se na něj museli skupinově podívat zblízka, nebo bylo něco špatně. Naštěstí všechno dobře dopadlo. Navzdory absenci bondingu máme s Lili krásný vztah. Jen ta naše první společná noc, ta opravdu stála za to.