Deníček Camille G: Spešl

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Camille G

Deníček Camille G: Spešl – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Camille G, 2023

Illustrations © Iveta Matušková, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-264-4611-8

ISBN e-knihy 978-80-264-4621-7 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4622-4 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4620-0 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Uvěřitelný věci Si člověk může vymyslet, Ale ty neuvěřitelný Se musí stát.*

* Tohle životní moudro vypadlo z mý kámošky Niny S. z naší ulice při jedný z mých ranních zastávek u ní na cigárko a čajík, když venčím našeho Ače.

Předmluva aneb proč teď únorovej spešl deníček?

Tak mohla bych odpovědět jen jednó větó: „Že doba stojí tak za velký hovno a všeci só s nervama v prdeli, takže chcu Spešl smíchobichló trochu vyrovnat momentální nerovnováhu dobra a zla na tý naší „společný lodi“ jménem SVĚT.“

Ale taky to můžu vysvětlit obšírněji.

Nemám ráda, když se z čehokoli, co dělám nebo tvořím, stane trochu „pásová výroba“, a pro mě tím pádem i nuda. A toto se týká i mýho psaní. Netušila jsem, že je to možný, dokud mně v září po autogramiádě Dvoječky neschválilo vydavatelství vydání další smíchoknihy na další rok v září. Byla jsem samozřejmě ráda, ale zároveň se dostavil divnopocit, kterej jsem teda nečekala, že potřebuju změnu. Určitě i vy jste vlastně tak trochu automaticky čekali, že po Dvoječce bude následovat Troječka, a to zase v září.

Vysvětlím: Mnozí o mně víte z fejsbůkovýho deníčku, že než jsem začla psát, věnovala jsem se originálnímu zdobení křišťálových lustrů a věnců. Měla jsem zásadu, a tu jsem nikdy neporušila, že nevytvořím nikdy dva stejný kusy. Tím pádem jsem i hodně zakázek odmítla. Důvodem bylo, že by mě už druhej stejnej lustr moc nebavilo dělat.

A tak to mám i se psaním, prostě potřebuju aspoň trochu změnu, aby mě to nakoplo a mohla jsem dostatečně využít mó kreativitu, a udržela se v jakémsi napětí z toho, jak to nakonec dopadne a jak se bude můj nápad líbit a prodávat. Něco se prostě ve mně šprajclo a mý „druhý psací já“ mně našeptávalo, že protentokrát se musím hecnout k dobrýmu psacímu výkonu něčím spešl. A protože doba momentálně stojí totálně za hovno, a navíc leden, únor a březen patří k nejblbějším a nejdepresivnějším měsícům v roce, kdy se nemáme moc na co těšit a jaro a sluníčko je ještě v nedohlednu, tak jsem cítila potřebu vám výjimečně to „sluníčko“ a pozitivní náladu, a případně i těšení se na další bláznivej mejdan se mnou — autogramošku —, aspoň trochu přinýst touto Spešl smíchoknihó se „sluníčkovým obalem“, a hlavně spešl smíchovým obsahem.

Napráskala jsem na sebe i hodně trapas příhody, o kterých jsem si nikdy nemyslela, že je někdy zveřejním, že zůstanó k pobavení jen v naší rodině. U některých jsem se ještě teď při psaní červenala hanbó. Navíc jsem vám naservírovala mý oblíbený příhody z dětství, a to zase trochu jinak, než jste zvyklí, formó kratších příběhů v jednom příběhu, kdy jsem lumpačila a zlobila rodiče tak, že šlo o život nejen mně, ale vlastně i jim, neboť jim málem ze mě jeblo. A naopak u některých příhod se mně blbě „brzdila ruka při psaní“, takže délkó vydají i za tři příběhy.

Už jsem se myslím v první smíchoknize našim v předmluvě omlouvala, ale potom, co jsem se znova při psaní příhod vrátila do mýho dětství, tak se hlavně mamině musím znova omluvit za předčasný šediny a pocuchaný nervy a taky musím znova poděkovat všem svým strážným andělům. Věřím, že se mnó měli (a mají) pořád takovó hoknu, že už musej mít kvůli mně slušně „nalítáno“, a někteří už só určo i po výměně křídel. Takže anděláci ochraňováci velké díkec a bděte dál, protože jak řekla máti: „Ty už z toho dělání píčovin asi nikdy nevyrosteš.“

A ještě abych nezapomněla, protože se to často řeší v komentářích na fejsbůkovým Deníčku, jak je to s mó mluvó a tedy psaním. Prostě píšu, jak mluvím, a i když jsem Brňačka, tak roky jsme měli letní dům na Hané, mám spoustu kamarádek, co mluví slovensky a taky kamarádky z Prahy a odjinud, plus u nás doma jsem odmala slyšela jednak brněnské hantec, a jednak maďarsko-francouzsko-slovenštinu. A protože můj mozek jakókoli řeč a mluvu nasává jak houba a ihned bere za svó, tak pak z toho leze jakási má vlastní řeč, která je obohacená i o slova mnou vymyšlená. Jsem schopná klíďo v jedný větě říct třikrát stejný slovo a pokaždý jinak. Tak tolik pro vysvětlení, proč můžete v jednom příběhu najít jedno slovo pokaždý jinak napsaný. V prvním Deníčku jsem se ještě snažila text upravovat do ňáký přijatelnější a možná i srozumitelnější řeči, ale to jsem úplně nebyla já, a když se mám při psaní uvolnit, tak si prostě nemůžu hlídat hubu.

Tak vám, a vlastně i sobecky sobě, přeju, ať se při čtení fest zasmějete, proklepete břišáky, spotřebujete krabicu kapesníků na utírání smíchoslz a jiných tekutin, a hlavně si moc přeju, aby vám smíchokniha pomohla se přehópnót s dobrou a pozitivní náladičkou do jara.

P.S. A v klidénku, všichni všechno zvládneme, svět se bude pořád točit a sluníčko vycházet a hřát a já můžu slíbit a prozradit, že i v září, už teda jako vždy, dostanete ode mě další „porci“ legrandy.

Vaše asi už nafurt bláznivá Camille G

Jak jsem si ucpala pajšl „šulónama“

Poté co jsem v deseti letech doslova nahltala všechno dětský čtivo, vrhla jsem se na domácí knihovnu, tedy knihy poněkud nevhodný. A tak se nejen Honzíkova cesta, ale i knihy jako Král krysa, Vítězný oblouk, Pes baskervillský, Komu zvoní hrana či případně například i několik dílů Casanovy postaralo o to, že jsem z nich načerpala slušnó slovní zásobu a narušila si mou do tý doby normálně se vyvíjející dětskou psychiku. Navíc ta poslední jmenovaná kniha se postarala i o to, že jsem dokázala pojmenovat všechny sexuální praktiky a že jsem získala asi i prvenství nejmladšího masturbujícího dítěte v Česku, kterýmu se i zalíbilo oslovování jedné osoby pomocí třetí osoby množnýho čísla čili onikání. Naši ze mě byli zoufalí, neboť se jejich roztomilá, pihatá, culíkatá holčička s mašlema ve vlasech vyjadřovala jako válečnej veterán, vysloužilá kurva a nadrženej pošahanej básník a úchyl v jednom.

Tohle byl zřejmě u máti spouštěč prvních šedin, neboť jsem prodavačky oslovovala boubelatý paninky, poučovala jsem je o nutnosti starat se pečlivě u svůj chrup, aby jim netáhlo z huby jak z žumpy, učitelka, pokud se zdráhala dát mi jednušku, byla proradná gestapácká svině, spolužáci byli všeci do jednoho levobočci a lidskej odpad, a když jsem byla povolána s máti do ředitelny, tak jsem po půlhodinovém proslovu ředitele o nevhodnosti se takto vyjadřovat na závěr zkonstatovala: „Protivnej pane, kdyby častěji onanovali a vyklepávali svůj starej pytel pravidelně, tak nebudou takovej starej mrzout, víme?!“

Po tomto se máti pro sicher věnovala po večerech studiu sociálních věd a práv, aby byla připravená, až k nám jednó nalítne sociálka, zabránit tomu, až mě jí budou chtít odebrat. Né že by se nepokusila za pomocí vařečky mou paměť s bohatou slovní zásobou „restartovat“ a udělat ze mě opět raději nemluvně, ale poněvadž jsem ani u fyzických trestů nezavřela hubu, tak to vzdala a utěšovala se, že dle vyjádření dětskýho psychologa mě to přejde samo. (Asi vám musí být jasný, že teda silně přestřelil.)

Bohužel jsem oproti sourozencům měla hroznó nevýhodu, že jsem už od „výroby“ měla slabé žalódek a nesnášela jsem těžký a mastný jídla. Děsně jsem z nich blila a co nevylítalo vrchem, vylítalo pozdějc spodem.

A proto když se u nás podávala pro mě přímo božská mana, šulánky s mákem, byla mně odepírána a musela jsem žrát chleba s máslem. Domácí sádlisko mně bylo odepíráno též, neboť jsem se z něho fest dosrávala. Jelikož jsme byli početná nenažraná rodina, máti vždy musela šulánků ušoulat hroznó hromadu, a proto se s tím příliš nesrala a šoulela je ve velikosti nadprůměrně vyvinutýho černocha, a tak zákonitě muselo dojít k tomu, že jsem si je přejmenovala na „šulóny“. Tak napadla mě i varianta líbivější, a to „šulini“, ale ta mně byla úderem otevřenó dlaní přes rypák čili facanem jak z děla v paměti přemístěna do oddělení: „Zakázaný sprostý slova“.

Zákaz žraní šulónů jsem považovala za hroznó nespravedlnost a žadonila jsem, že když se máti smiluje, tak slibuju, že už nezebleju celó postel, ale pokusím se obsah žaludku vyhodit do kýbla a se stolicí dojít až na náš výserník (též načerpaný název hajzlíku z knihy). Mimochodem pojmenování hovna spisovně stolicí mě dlouho fascinovalo a často jsem bedlivě zkómala jeho tvar po vykadění v očekávání, kdy už konečně vyseru ten malej kus nábytku.

Jednó se mně podařilo naběhnót do kuchyně, když tam nikdo nebyl, jen ten obrovskej kouřící lavór plnej omaštěných šulónů zasypaných makem. Bylo mně jasný, že nemám moc času, a tak abych se nemusela zdržovat kósáním a pěkně mně ty šulóny klózaly do pajšlu, lubrikovala jsem si hubu lžičkama sádliska a za neskutečně krátkó dobu jsem jich do sebe naládovala obrovský množství. Poté jsem si vypláchla hubu vodó, aby mě zuby plný maku neprozradily a později jsem ještě snědla dva krajíce chleba s máslem, aby to nebylo nápadný, že nemám hlad.

Celá domácnost už spala, když mě probudila děsná bolest břicha. Jelikož jsem zrovna četla Hanzelku se Zikmundem a jejich cestu po Africe, pohotově jsem si diagnostikovala břišní tyfus, tudíž smrtelnó nemoc, a jelikož mi moje obrovský nafóklý panděro připomínalo bříška černoušků v knize, tak jsem nevylučovala ani podvýživu, případně těhotenství. Dobelhala jsem se do ložnice, zatřásla jsem s máti a šeptám (ve vážných situacích jsem vždy používala vykání v kombinaci s onikáním, aby to mělo patřičnou váhu): „Paní matinko, přišla má poslední hodinka, je zapotřebí poslat pro kněze, ranhojiče a porodní bábu. Je to asi ten břichovej tyfáček, ale raděj ohřejí vodu a nachystaj ručníky, nevylučuju ani porod. A podívají se mi do huby, jestli nemám smrt na jazéku.“

Máti se zadívala na mý obrovský zdutý břicho a ptá se: „Tys sežrala ty šulánky, že jo? Mně přišlo, že jich je tam nějak míň.“

Já: „Přiznávám se a jsem za to připravena zemřít.“

A protože naši vyhodnotili můj stav za průserovej, zavolala se sanitka.

Když přijel doktor, byla jsem našponovaná do polohy našeho králíka Pepy, kterej se zdul po mokrý trávě a našla jsem ho již v posmrtný ztuhlosti. Doktor uviděl desetiletý dítě s břichem ženy před porodem a říká: „To se bude muset odvézt do nemocnice a vypumpujeme jí žaludek.“

Já: „Nikam nejedu, natáhnu brka doma, stejnak už je pozdě, začínám tuhnót jak Pepa. A navíc pumpu máme dole na zahradě po dědovi, tak si tam laskavě pro ňu skočej a konejte. Ale jsem silně na pochybách, že ju do mě dostanete, neboť jsem plná šulinů.“ (Nabyla jsem dojmu, že před smrtí to zakázaný slovo už můžu říct.)

Doktůrkovi šly brejličky šejdrem, jak se mu údivem votevřela doširoka huba, a to mě velice zaujalo, a tak jsem dodala: „Poslouchaj, mají teda tak velkó tlamu, že by se jim tam vlezly rovnó tři!“

Fotr zbledl a asi při představě, že by se měl ještě rozmnožovat a narodil by se ještě jeden takové vélupek, se odešel do kópelny dobrovolně vykastrovat a máti, až se párkrát zhluboka nadechla, aby ju přešly mrákoty, v rozpacích říká: „Víte, ona je strašně sečtělá a teď si navíc libuje v onikání, no.“

Doktor: „Jste si jistá, že si libuje jen v tom?“ A začal mně znova zkómat břicho, jestli snad fakt nebudu spíš rodit.

Já: „Těhotenství můžou vyloučit, zatím jen masturbuju.“

Již bělovlasá máti s nastupujícím infarktem rychle vykoktávala, že se nejedná o šuliny jako takový, ale že jsem si tak pojmenovala šulánky s makem a sežrala jsem jich asi menší lavór. Doktor teda pokýval hlavó, jakože pochopil a říká: „Tak poslyš, holčičko, tohle není legrace, teď ti píchneme injekci a pojedeme.“

Jak jsem uslyšela slovo injekce, vyskočila jsem z postele a říkám: „To teda těžko, nikdo mě píchat nebude, jdu zhebnót do lesa, ať mě raděj potahá divoká zv…“

Zvěř už jsem nedopověděla, neboť jsem začala ukrutně blejt. Prvně letěly ven ty lehčí krajíce s máslem a ty schytal saniťák. Pak následovalo bombardování doktora těma nestrávenýma těžkýma šulónama. Lítaly ze mě vlastně vcelku, takže vypadaly jako malý jaderný hlavice. Doktor na to čuměl, kompletně zeblitej, evidentně se už přestal ovládat a říká: „No do prdele, ono to ještě nemá zuby?!“ Máti: „Jak ono?“ A chystala se mu jednu natankovat. Ale to už se vracel fotr z kouřpauzy ze dvora, a protože to zaslechl a jeho holčičku nikdo nesměl urážet a protože v tý době ještě neuměl pořádně česky, tak říká: „Mérde! Ty poslouchala doktor, ať já ty vydávený penis tebe nenarvala do huba!“

V ten moment se přihlásilo o slovo to domácí sádlisko a já se strašlivě dosrala, což jsem okomentovala: „Sakrblé, sračka jak bič, já si tu stoličku na sednutí snad nikdy nevykadím.“

Doktor zamumlal něco o chybějícím zákoně ohledně zákazu některým jedincům se rozmnožovat a pak nahlas pronesl: „Vzhledem k vydávenýmu množství jídla a množství výkalů tady z vaší, ehmm, roztomilé blejušky, pardon dcerušky, bych navrhoval domácí ošetření v podobě černého čaje a diety.“ A zavelel: „A okamžitě odjíždíme a budu uvažovat o změně povolání!“

P.S. Pan doktor z nemocnice neodešel, a tak jsem mu ještě dvakrát dopřála „tu čest“ mě ošetřit, ale o tom zase jindy.

Jo a od tý doby jsem měla pod dohledem malou porcičku šulónů dovolený zládovat, a i když z nich bleju pořád, jednó za rok prostě neodolám.

O porušování zákazů a jak jsem si stópla bosky na čmeláka

Kdo by z dětství neznal všechny ty příkazy, zákazy a varovačky, co nesmíme dělat, a taky vysvětlení od rodičů, proč to nesmíme dělat, a pak následný vyjmenovávání toho, co by se stalo, když neposlechneme. Já tomu říkala „přednes černý kroniky“, neboť mně a mým sourozencům byly vyjmenovávány všechny způsoby zmrzačení se nebo rovnó situačky, při kterých bychom se mohli někdo z nás uvést do stavu mrtvoly, a to vše proto, abychom na sebe dávali velkýho pozora a nedošlo ke snižování počtu dětí v naší domácnosti.

A všem nám určitě zůstaly ve vzpomínkách nehody a úrazy, když jsme je neposlechli, protože jsme se museli buď přesvědčit, jestli je to pravda, nebo protože „zakázaný ovoce nejvíc chutná“, nebo jsme si mysleli, že rodiče ví oproti nám úplný hovno a jen nás strašej, anebo protože jsme byli prostě výlupci bez pudu sebezáchovy. U mě to byla kombinace toho všeho vyjmenovanýho, plus velkou roli při mých sebevražedných vylomeninách sehrál i fakt, že se mně často nedostalo dostatečný informovanosti, jako například, že když je někdo nebožtík, tak je dočista tuhej a vopravdicky mrtvej. Takže když máti končila větu: „Tohle nesmíš dělat, ať z tebe není nebožtík,“ vůbec mě nenapadlo, že je to nevratnej průserovej časem rozkládající se stav, ale jen něco hnusnýho, z čeho se časem vylížu, takže spíš takovej dlouhodobější odpočinkovej stav. Za to jak jinak může máti, protože kdykoli se chystala s náma na hřbitov (babička s dědečkem nám umřeli bohužel velice brzo), začínala větó: „Voblíknout, děcka, jde se za babičkó a dědem zapálit jim svíčky a uklidit hrob.“ Z tohoto a pak z okřikování nás na hřbitově, když jsme poskakovali po rantlech hrobů a hráli si na schovávačku za náhrobníma deskama: „Nekřičte tady, rušíte nebožtíky,“ a z její „rozmluvy“ s rodičema, kdy jim vždycky něco potichu povídala, jsem teda nabyla dojmu, že se jedná o velkó dlouhodobó odpočívárnu, něco jako jinej špitál (tam jsem totiž taky nesměla hulajdat a pobíhat), a že teda bejt nebožtíkem je nepříjemný, ale nic zas až tak hroznýho. Naštěstí jsem nevydržela chvílu v klidu a sedět dýl na prdeli, natož ležet, takže jsem dospěla k názoru, že nebožtíkem nebudu, protože to musí bejt děsnej vopruz a nuda.

A než se dostanu k příhodě se čmeldó, tak se teď hodí napsat pár příkladů zákazů z mýho dětství, kdy jsem k nim byla poučena, ale buď jsem se potřebovala přesvědčit, jestli naši nekecají, nebo mi nebylo dostatečně konkretizováno, s čím vším si přesně nemám hrát a co nedělat, nebo kdy jsem uposlechla až napodruhý, když už jsem si rozflákala rypák, anebo až mně byl zákaz zdůrazněn úderem otevřenó dlaní čili pořádným facanem.

Tak co jsem nesměla a neposlechla jsem:

NESTRKAT PRSTY, SPONKY A DRÁTKY DO ZÁSUVEK

Tohle byl zrovna jeden ze zákazů, kdy jsem sice byla poučena, že bych dostala zásah elektrickým proudem a mohla bych umřít, ale máti nevyjmenovala všechno, co tam nesmím strkat, a navíc u nás se vždy říkalo: „Dostaneš šlahu elektrikó“, takže kdyby si nehrála na „chytró“ a neřekla elektrickým proudem a mě nezaujalo to slovo „proud“, tak bych asi nechtěla pletací jehlicó tu zásuvku propíchnót, abych viděla, jak ten proud vyteče, že. Jediný, co tenkrát „vyteklo“, byl můj močák, neboť po zásahu 220 volty se mý tělo smrsklo jak hodně vypečený maso, co pustí hodně šťávy, voněla jsem podobně jak ta pečeně, jen teda s tím rozdílem, že já pustila moč. Poté co jsem vyšlahla elektriku v celém baráku a až jsem se vzpamatovala a oklepala, tak jsem šla našim sdělit, že je potřeba své dítě lépe informovat a upřesňovat, co nesmí strkat do zásuvky, že ten zásah tó elektrikó nebyl vůbec příjemný, ale taky že pěkně kecají, že nic po probodnutí zásuvky jehlicó neteklo. Po tomto se mi dostávalo obšírnějších zákazových informací, ale taky stejnak to bylo hovno platný, neboť naši nepočítali s píčovinama, co by mě mohly napadnót, takže před nima mě pochopitelně varovat nemohli.

VYHÝBAT SE OBLÓKEM NAŠÍ STARÝ PUMPĚ SE SKRUŽÍ

Dále jsem nebyla dostatečně poučena vo tom, jak velkým obloukem se mám pumpě vyhýbat. Takže když jsem se rozhodla, že si vybuduju vlastní malej rybníček brčálníček, skákla jsem si s obrovskó konvó na zalívání malým obloučkem přes záhony (abych teda dodržela ten oblouk) k pumpě, u který byla pěkně hluboká skruž z betonu na zachytávání jednak vody, jednak všeho živýho, co tam spadlo, takže byla plná mrtvolek žab, ještěrek, hadů, někdy i koťat, co jsme nestihli odlovit včas, v různým stupni rozkladu, tudíž barvó, pěnó, smradem a bublinkama na povrchu spíš připomínala odpadní stoku u ňáký chemičky, co tam vypouští jedovatý sračky, a kanál u veřejných hajzlů. Samozřejmě mi vůbec nedošlo (a taky jsem teda nebyla upozorněna), že když ponořím nádobu jen o něco menší než já do tý skoro žumpy, bude platit fyzikální zákon a jakási přímá úměra, že čím plnější konev bude, tím víc mě bude její váha stahovat do skruže a po jejím úplném naplnění dojde ke stažení mý horní poloviny těla pod vodu a já budu dělat společnost všem těm mrtvolkám, popíjejíc přitom notnými doušky tu sračkovodu.

No, moc nechybělo a obohatila jsem to tam i o svó mrtvolku. Naštěstí máti mý nohy uviděla včas a vytáhla mě. Což nebylo lehký, protože já pořád svírala tu konev v ruce. Vod tý doby jsem se fakt pumpě vyhýbala obloukem a mně se vod tý doby vyhýbají úplně všechny nemoci, neboť jsem se tý vody fest naglgala a došlo k imunizaci a naočkování mýho těla snad i proti břišnímu tyfu, ebole, moru a jiným smrtelným chorobám.

NEDÁVAT KRÁLÍKŮM MOKRÓ TRÁVU A NEPOUŠTĚT JE NA SVOBODU