Isabela a bílé mraky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Isabela a bílé mraky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Ivana Peroutková, 2022

Illustrations © Marta Matus, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-00-06904-3

ISBN e-knihy 978-80-00-06921-0 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06922-7 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06920-3 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Na co myslím, když se dívám na nebe

Dneska je neděle. Podzimní neděle, den nicnedělání. Ale od rána fičí a já pozoruju, jak vítr prohání bílé mraky. Žene je po modré obloze, houfuje je, a zase roztrhává na cáry a cárečky. Nemůžu se vynadívat. Taková nádhera! Já letím! Letím s oblaky, až se mi z toho na okamžik zatočí hlava.

Nikdy předtím jsem nebyla z větru takhle nadšená. Vlastně jsem o něm nepřemýšlela. Byl to prostě vítr, součást počasí. Podobně, jako je zima nebo teplo, déšť nebo sníh, mlha nebo jasno.

Jenže vítr není pouze vítr. To už dnes vím. Vím tolik důležitých věcí. A když si vzpomenu, jaká jsem byla před létem, divím se, že jsem to pořád já. Ta stejná holka. Aspoň podle jména. Pořád se jmenuju Isabela a většina lidí mě oslovuje Iso.

Před prázdninami bylo totiž všechno úplně jinak. Bydlela jsem v Praze a měla jsem tři nejlepší kamarádky – Terezu, Sofču a Martinku. Chodily jsme se prohánět na kolečkových bruslích, nejradši na cyklostezku, která vede z Troje podél Vltavy do Klecánek. Je tam hezky. Nalevo teče řeka, napravo se zvedají zalesněné kopce. Sotva se mine Trojský zámek, už se sviští pryč z města.

Strašně nás bavilo jezdit na kolečkáčích. Byly jsme čtyři kamarádky, každá jiná, ale dohromady nám to kupodivu ladilo. Tereza se s ničím nepárala. Vždycky se do všeho vrhala po hlavě. Jako by se ničeho nebála. Sofča naopak skoro všechno přeháněla a dramatizovala. Někdy se trochu předváděla, ale taky šaškovala a byla s ní legrace. O tiché a hodné Martince jsme říkaly, že je naše víla. A já? Já jsem se cítila mezi. Měla jsem v sobě něco z Terezy, Sofči i z Martinky.

Jaká jsem tenkrát byla? Většinou docela veselá a bezstarostná. Vždyť mi nic nechybělo a nic mě netrápilo. Stačil mi pohled na kolečkové brusle v předsíni a hned mě blažil pocit, že svět je zábava a dobrodružství. I když jsem dostala ve škole výjimečně špatnou známku. I když mi občas nedali pokoj bráškové, pětiletá dvojčata Toníček a Jeníček. Nic mi nemohlo zkazit radost, že zítra zas – zase se sejdeme, my čtyři kamarádky, na bílém mostě, co se klene přes Vltavu, a vyjedeme na kolečkových bruslích.

Zrovna si vzpomínám, jak jsme na cyklostezce poprvé přijely k jednomu prudšímu kopečku s pravotočivou zatáčkou. Stály jsme nahoře a s lehkou hrůzou shlížely dolů.

„Holky, to nedám,“ usoudila Sofča. „Nejsem blázen, abych to riskovala.“

„Já taky ne,“ zavrtěla hlavou Martinka. „Radši sejdeme po trávě.“

Chtěla jsem se k nim přidat, ale než jsem stihla něco říct, ta střelená Tereza prohlásila: „Holky, já jedu!“

Spustila se a my jen zíraly, jakou nabírá rychlost. Vůbec nebrzdila a zběsile se řítila dolů. Hlavou se mi mihlo, že nezatočí, přeletí pruh trávy a skončí v řece.

„Zastav! Zastav!“ křičely jsme vyděšeně.

„Nemůžu!“ zaječela Tereza těsně před zatáčkou a v tu ránu vyletěla do vzduchu a nato sebou řízla do trávy.

Lekly jsme se, ale Tereza zvedla ruku a zavolala: „Dobrý! Žiju!“

A my jsme se začaly smát.

Bylo nám skvěle na kolečkáčích. Ten prudký kopeček jsme se postupně naučily sjíždět. Zlepšovaly jsme se a pokaždé jsme zažily nějakou příhodu. Bruslily jsme i v dešti. Dodnes mám v mobilu spoustu fotek: zmoklá Tereza dělá holubičku, Martinka se zavřenýma očima rozpřahuje ruce a na špičce nosu jí tkví dešťová kapka, Sofča se pitvoří. Anebo čtyři hlavičky se zplihlými vlasy přitisknuté k sobě.

Když si ty fotky prohlížím, je mi skoro smutno, že se tahle doba nikdy nevrátí. Ale když vzhlídnu nahoru k nebi, když letím s bílými obláčky, vím, že mě čeká zase jiná doba. Dávám sbohem minulosti a budoucnost mě láká. Nakonec si myslím, že jsem se hodně změnila. Proč? Abych vylíčila všechno, co se od léta stalo, abych třeba popsala, jak vypadá kozí chlívek, abych vyprávěla o jednom zvláštním klukovi, a hlavně abych prozradila tajemství mosazné krabičky, musím se vrátit k dni, kdy jsem dostala vysvědčení.

Převratné rozhodnutí rodičů

Oni se rozhodli už dávno a v únoru koupili statek. Ale do poslední chvíle to přede mnou tajili. Možná se báli, že kdyby mi to sdělili na jaře, protestovala bych. Zhoršila bych se ve škole. V noci bych v posteli lítostivě brečela. A tak radši počkali, dokud se školní rok nenachýlil ke konci. Můj pátý rok ve škole. Přinesla jsem domů vysvědčení téměř vzorné žákyně: pouze jedna dvojka z matematiky. Ale mrzela mě. Hyzdila mi vysvědčení. Kvůli jedné dvojce jsem se na ten papír ani nechtěla podívat.

Večer si rodiče prohlíželi vysvědčení a chválili mě.

„Prosím tě, jedna dvojka,“ mávla rukou mamka, „vždyť to znamená chvalitebný!“

„My přece víme, že máme moc chytrou holčičku,“ dodal taťka.

Seděli jsme v kuchyni u jídelního stolu. Bráškové zrovna pobíhali po bytě a máchali kolem sebe dřevěnými šavličkami. Hráli si na rytíře a já jim najednou záviděla, že ještě nechodí do školy. Utrousila jsem, že mě matikářka naštvala, že mi nemusela vysvědčení kazit. Ale rodiče znovu spustili ódu na mou chytrost a jakou mají radost, že jsem tak úžasná.

Až mě to udivilo. Nepřipadala jsem si zázračně úžasná. Učení mi sice šlo lehce, ale jediná věc, kterou jsem na světě milovala, jediná činnost, která mě opravdu bavila, bylo to bruslení. Nic se mu nemohlo vyrovnat. Že by mě ovšem rodiče oceňovali za ježdění na kolečkových bruslích, to jsem dost pochybovala. Začala jsem tušit, že za jejich chvalozpěvy něco vězí. A nemýlila jsem se.

„Isabelko, my pro tebe máme velké překvapení,“ pronesl rozvážně taťka. „Je to něco, co by tě nenapadlo, a částečně souvisí s prázdninami.“

„Poletíme někam k moři?“ vyhrkla jsem.

Na rozdíl od minulého léta jsem totiž stále nevěděla, kam se letos podíváme.

Rodiče zavrtěli hlavou.

„Kam teda pojedeme tyhle prázdniny?“

„Nepojedeme nikam,“ pronesl téměř slavnostně taťka a mamka mi oznámila: „Isabelko, my se budeme stěhovat!“

„Stěhovat!?“

Takovou novinu jsem naprosto nečekala. Kam stěhovat? Proč stěhovat? Vždyť náš byt je krásný. Sice poněkud menší, ale mám svůj pokojíček. A co moje kolečkáče? Co kamarádky? Moje třída? Rozhodně se nesmíme stěhovat někam daleko!

Mamka mě hned uklidnila: „Neboj se, jestli budeš chtít, můžeš chodit pořád do stejné školy.“

Jenže taťka vzápětí řekl: „Ale nezůstaneme v Praze. Pár stanic si dojedeš vlakem.“

A tak jsem se poznenáhlu dozvěděla, že naši prodali byt a že se stěhujeme na venkov za Prahu. Ne ke Klecánkům, kde je cyklostezka, ale na druhý břeh Vltavy do vesnice, která se jmenuje Letky u Libčic. Že tam rodiče koupili bývalý statek a že chtějí hospodařit a mít kozí farmu. A že už objednali čtyři kozy a kozla!

Znělo to neuvěřitelně. Znělo to i maličko lákavě, a přesto se mi svíralo břicho. A bylo hůř. Na fotkách v počítači jsem nespatřila žádný nádherný statek, nýbrž stavení, které připomínalo oprýskanou barabiznu. V pokojích barabizny čouhaly ze stěn dráty a v dlouhých úzkých škvírách vedly trubky.

Táta mi vysvětlil, že se během jara udělalo nové topení a nový rozvod vody a elektřiny. Dům se omítne nabílo příští rok. Musí se postupně. Čeká nás ještě hodně práce. Ale nakonec to prý bude nádhera.

„Umíš si to představit?“ podíval se na mě rozzářeně.

„Nevím,“ pokrčila jsem rameny.

„Uvidíš, že se ti tam bude líbit,“ přesvědčoval mě.

„V mém pokojíčku taky trčí dráty?“

„Kdepak,“ ujistil mě taťka. „Tvůj pokoj je hotový. I pokoj kluků a taky velká kuchyň. Za tři dny se stěhujeme!“

Už za tři dny? Jenom jsem kulila oči.

Tu noc jsem nemohla usnout. Jednu chvíli se mi chtělo vykřiknout, že nikam nechci. Pak mi tiše tekly slzy. Potom jsem se zase utěšovala, že nebudu šíleně daleko. Nepředstavovala jsem si novou bílou fasádu. Představovala jsem si, jak poprvé pozvu Terezu, Sofču a Martinku a ony spatří tu strašnou oprýskanou barabiznu. Možná že můj pokoj bude opravdu hezký, ale barabizna se nikomu líbit nebude. Nikdo za mnou nepřijede. Budu tam sama! Ale aspoň budu jezdit vlakem do školy a budu si s sebou brát kolečkáče. To byla moje jediná záchrana – milované kolečkové brusle.