Svět podle Nikyho

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Linda Richardová

Svět podle Nikyho – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Linda Richardová, 2023

Illustrations © Elena Burešová, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-264-4575-3

ISBN e-knihy 978-80-264-4586-9 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4587-6 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4585-2 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Chtěla jsem lásku.

Dostala jsem děti, které mě naučily, že dávat je víc než přijímat.

Chtěla jsem sílu.

Dostala jsem lekce, které mi ji dodávají.

Chtěla jsem moudrost.

Dostala jsem výzvy, abych používala rozum.

Chtěla jsem odvahu.

Dostala jsem překážky, které bych nepřekonala, kdybych ji neměla.

Nedostala jsem, co jsem chtěla.

Mám ale všechno, co jsem potřebovala k tomu, abych se stala člověkem.

Věnováno životu, mým dětem a laskavým lidem

Když jsem byla postavena před úkol napsat pár slov o sobě, něco ve mně oněmělo. Moje vnitřní zrcadlo obestřela mlha a v mé mysli se rozhostila tma. Do té chvíle jsem neměla tušení, jak těžké je představit se světu, aniž bych se podcenila nebo aniž bych snad podlehla pokušení učinit pravý opak. Náhle jsem byla bez hlasu, slepá a neslyšící. Požádala jsem proto jednu ze svých nejdražších přítelkyň a zeptala se, jak mě vnímá ona.

Vidím krásnou bytost. Je subtilní i silná zároveň. Je ženskost sama, a přesto vládne mužnou příchylností k úspěchu. Je vytrvalá a zarputilá ve svém úsilí pokořit všechny překážky, které před ni život staví. A že jich není zrovna málo.

Mám za to, že objektivní náhled na Lindu Richardovou n e-

existuje.

Když na mě poprvé pohlédla, byla jsem okamžitě ztracená. Oběma zároveň projel jako blesk z čistého nebe zvláštní druh vnitřního naplnění. Odkudsi seshora se náhle sneslo poselství, kterému jsme rozuměly jen my dvě. Linda ten okamžik popisuje jako neodbytnou touhu jakýmkoli způsobem mi pomoct, abych se v životě cítila šťastnější. Čistota toho okamžiku vyvěrala z  její duše jako horké vřídlo ze skály.

Linda je řízením osudu právě ten člověk, který je schopen přijímat impulsy z vyšších sfér našeho bytí a ve svých řádcích je přivádět k životu. Jednoduše řečeno – zcela spontánně jim dokáže dát čitelnou podobu. Není mnoho takových autorů, o tom jsem bytostně přesvědčena.

Již krátce po našem seznámení se mi dostalo té pocty nahlédnout do její tvůrčí dílny a okusit chuť a vůni jejího spisovatelského řemesla. Směla jsem si přečíst úvodní kapitolu její knihy. Ano, té knihy, kterou právě teď i vy držíte ve svých rukou. Četla jsem a po tvářích se mi valily proudy slz. Hltala jsem každé slovo a s  naprostou jistotou jsem věděla, že tohle dílo bude jedinečné.

Kniha je tak živá, jako je živé a živoucí vše, co obsahuje, co v sobě nese a čím obdarovává nás tonoucí, jež leckdy marně pátráme po pevném dnu našich životů.

Jenom vy sami můžete posoudit pravdivost mé výpovědi. Jsem přesvědčena, že si dokážete skrze Lindiny řádky vytvořit svůj vlastní názor na její vzácnou osobnost a na neotřelý způsob jejího života.

Z autorčiných slov na vás dýchne nepřeberné množství emocí a při jejich čtení uzříte pronikavé světlo Lindina obdivuhodného smyslu pro humor.

Vězte, že kniha, kterou právě teď otevíráte, je „oko Golemovo“. Přeji vám, ať skrze něj prohlédnete, ať pochopíte nepochopitelné a uchopíte neuchopitelné. Šťastnou cestu, milí čtenáři!

Mgr. Martina Pokorná

Tohle tělo se jmenuje Nicolas. Už bude na světě třináct let. Jsem duše zavřená v mlčícím těle. Slyšíte mě?

Stejně staré tělo, ve kterém bydlí duše mé ségry, je o hlavu větší. Připadá mi, že to s ní naši mají někdy horší než se mnou. Ty její problémy já teda nemám. Mamka mi říká, že jsem pořád takový miminko. Zlobí mě to, protože bych chtěl být velkej kluk. Když nás čekala, pracovala a bylo jí docela dobře, jenom vypadala jako obří velryba. Nikdy by nepřipustila, že se může něco stát. Těšila se na krásné, zdravé děti, dvojčata prý nemá každý.

Když odjela do nemocnice, pán v bílém se rozhodl místo rozříznutí břicha čekat na nějaké vztahy nebo stahy nebo něco takovýho. Kdyby mamka bývala věděla… Nikdy by to nedovolila.

Všude kolem ní stáli lidé a dívali se. Ségra Alex se na svět probojovala celkem bez problémů, ale moje tělo se rozhodlo obrátit tak, jak nemělo. Když jsem přišel na svět, hrál jsem všemi barvami, byl jsem zmačkaný jako papír a nemohl jsem dýchat.

Najednou kolem mě byla spousta lidí a snažili se, abych dýchat začal. Pořád mi pouštěli něco do těla a já si řekl, že to přece nevzdám. Bojoval jsem a přežil.

Často mě vozili zpátky do toho domu, kde moje tělo přišlo na svět. Pořád mě prohlíželi a nějak zkoumali, jako by snad v životě neviděli kluka s modrou hlavou. Jednou jsem tam dokonce na hrozně dlouhou dobu usnul. Když jsem se probudil, nesměl jsem se hnout a moc mě bolela hlava. Chtěli v ní totiž něco opravit. Říkali, že teď už bude líp, ale všechno bylo jinak. Pořád jsem byl taková panenka, tělíčko, které nedokáže sedět, natož se postavit na nohy.

Taky mě brávali do jiného velikého domu, kde bylo hodně dětí. A to jsem koukal. Některé z nich jenom ležely, a jiné dokonce neměly nohy.

Bylo tam hodně tet. Kroutily moje tělo do samých divných poloh. Hodně to bolelo. A protože jsem jim to neuměl říct, tak jsem křičel.

Bál jsem se, navíc mě neposlouchaly nohy. Neuměl jsem jim poručit. A ještě taky pořád někdo vykládal, že chodit nejspíš nebudu. Co vědí, když v tomhle těle se mnou nejsou?

O něco později maminka objevila nějakou zvláštní paní ze země pyramid. Pyramidy mám moc rád.

Jednoho dne jsem se ocitl na veliké louce plné lidí. Říkali tomu karitativní koncert nebo tak nějak. Celý den tam hrála hudba. Tu mám taky moc rád. A čím hlasitější, tím lepší. Jaký bych měl asi hlas, kdybych mohl zpívat? Zpíval bych úplně pořád.

Byla tam spousta dětí, které si se mnou chtěly hrát. Jenže to já neumím a nezajímá mě to. Prý jsem autista, ale to mě nezajímá už vůbec.

Pak jsem letěl vysoko nad zemí, nad oblaky. Myslím, že chutnají jako šlehačka.

Říkali mi, že jsem v té zemi pyramid, ale žádnou jsem neviděl. Dospělí jsou fakt divní.

Vozili mě k paní, která byla asi hodná, protože měla hezký hlas a smála se. Nechápu, proč do mě píchala tolik jehliček a já musel zas tak šíleně ječet.

Asi jsem byl opravdu v nějaké cizí zemi, protože tam bylo děsně veliký moře se slanou vodou! To bych vám přál vidět. A ochutnat… Já totiž pořád všechno ochutnávám.

A teď dobře poslouchejte! V tomhle velikým moři jsem se najednou postavil na nohy a udělal své první kroky.

Mamka křičela, ukazovala na mě a všichni kolem tleskali. Je divná. Nevím proč, ale mám ji moc rád. Přál bych vám takovou šílenou mamku, protože je s ní legrace.

Lidi, já chodím! Chodím, a dokonce i běhám, i když po svém.

Musím jíst takové podivné věci, ale to mi nevadí. Hlavně, že je toho hodně. Protože když mám hlad, tak se teda neznám. Cpu se pořád a jsem prý jako tyčka.

Čím víc rostu, roste se mnou i moje síla. Pořád mě hlídají, třeba před auty, co rychle lítají po silnici. Taky před vodou a výškami. Nevadí mi to. Spíš mi vadí, že jsem duše zavřená v mlčícím těle. Všechna slova a věty vnímám, ale ústa je vyslovit nedovedou.

Slyšíte mě aspoň vy? Stejně jako jsem vám slíbil to chození, tak vám teď tady slibuju, že jednou řeknu mamce MAMI.

Svět podle Nikyho

část první

Když ti někdo řekne:
„To není možné,“ mysli na to, že jsou to jeho hranice. Ne tvoje.

Let do Hurghady byl lehce zpožděný, ale nakonec jsme se po půlnoci vznesli k oblakům. Cestu zvládl ze všech nejlépe Nikýsek. Ihned usnul. Já jsem se modlila, abychom už přistáli. Vždycky jsem se bála vkročit do letadla, natož se v něm odlepit od země.

Dokázali jsme to. Hlavou mi běžely vzpomínky na všechno, co téhle cestě předcházelo. Radost se mísila s obavami.

K Nikyho stavu byli lékaři spíše skeptičtí. Neochotně a nejistě hovořili o jeho budoucnosti a netroufali si na příliš příznivé prognózy. Přikláněli se víceméně k tomu, že nikdy chodit nebude.

Popravdě řečeno – nikdo si s ním nevěděl rady a moderní medicína neznala možnosti léčby. Denně jsme s ním cvičili, několikrát byl v lázních. Dělal malé pokroky, ale ve čtyřech letech pořád lezl po kolenou.

Jsem člověk, který se nerad vzdává. Co jsem si vzala do hlavy, to jsem vždycky dokázala nějak zrealizovat. Nabyla jsem přesvědčení, že musí existovat způsob, jak postavit svoje dítě na nohy. Pátrala jsem tak dlouho, až jsem narazila na informace o egyptské lékařce. Nebylo jich mnoho. Já ale okamžitě věděla, že jsem našla, co jsem potřebovala.

Nikdo z našeho okolí nevěřil, že to dokážeme. Pochybovalo se nejen o kvalitě léčby, ale vůbec o existenci takové doktorky. V tu dobu jsme pocítili na vlastní kůži, co je lidská závist. A přesně proto jsme se rozhodli dotáhnout to do konce.

Nikymu to bylo jedno. Nechápal, kam letí. A proč tam letí, to mu bylo ukradené tuplem. Hlavně, že se to monstrum hýbe, uspává ho a mají tam jídlo.

I přes mé vsugerované katastrofické scénáře o létání jsme se ani nezřítili, ani neshořeli, a dokonce ani nemuseli vyskakovat s padáky do moře. Jirka se mi smál a prohlašoval, že bych se svými zeměpisnými znalostmi stejně ani nevěděla, do kterého oceánu padám.

Měl pravdu.

Niky žádný problém s létáním neměl. Vzbudil se, rozhlížel se kolem sebe a jediné, co ho zajímalo, bylo jídlo. Během chvilky spořádal nejen svou porci, ale i ty naše.

Brzy ráno jsme přistáli.

Teploměr ukazoval úctyhodných dvacet osm stupňů a my jsme nechápavě hleděli, co se to kolem děje.

Ocitli jsme se v naprosto odlišném světě. Ulice byly plné nepořádku a odpadků a všude jezdilo nespočetné množství taxíků a tranzitů. Skoro všechny měly při jízdě otevřené dveře.

Busík, jak se tu tranzitům říká, je docela levný. Taxikáři jsou naopak pořádní šejdíři a pasou po nic netušících turistech. Nachytat jsme se dali jen jednou, hned při cestě z letiště.

Řidiči totiž dobře vědí, že jsou potřební. Zvládat nějaké delší trasy, navíc s kočárkem, je artistický výkon. Přes den je totiž čtyřicet ve stínu, obrubníky mají půl metru a dopravní předpisy se tu neřeší. Podle mě o nich Egypťané ani nikdy neslyšeli.

Všichni neustále troubí, obzvlášť na turistky ženského pohlaví. A také na sebe, aby se mohli někam vecpat. Kupodivu nenadávají a neukazují žádná nám dokonale vlastní gesta.

Jeden z taxikářů nás ulovil, sotva jsme vylezli z letištní haly. Po celkem slušně dlouhé a drahé okružní jízdě městem jsme dorazili do bytu ve čtvrti El Kawther. Sehnala nám ho Češka Marta, která tam žije a pracuje. Pronájem v centru města mezi domorodci byl o mnoho levnější než hotel.

Nabíráme síly na den „D“ a obhlížíme okolí. Marta nás vede. Zítra snad konečně uvidíme paní doktorku.

DEN DRUHÝ

Dnešek pro nás začal naprosto typicky – zaspali jsme. Po předchozí probdělé noci jsme usnuli tak tvrdě, že nás nevzbudilo vůbec nic. A to místní zrovna nemají tiché a klidné povahy. Vystřelili jsme přímo závodním tempem, díky čemuž jsme zapomněli v bytě Nikýskovu zdravotní dokumentaci. Taxík zastavil ve čtvrti Mubarak 6 u ordinace paní doktorky. Vypadli jsme z něj totálně splavení a vtrhli dovnitř jako velká voda.

Sen se stal skutečností. Ona vážně existuje a my sedíme v její čekárně. V rychlosti jsme stihli promluvit s rodiči jiné malé pacientky. Byli tu počtvrté a těšili se z pokroků své holčičky.

Konečně se otevřely dveře a my jsme mohli vstoupit. Uvítala nás velmi svérázná dáma, která vypadala tak na pětačtyřicet. Ryzí energie z ní sršela na všechny strany. Dlouho jsme si povídali a objevili jsme mnoho společných témat. Byla jsem z ní u vytržení. Tohle dovedou pochopit jen ti, kteří už neví kudy kam a náhle se jim zjeví anděl.

Té krásné dámě je prý šedesát. Každý by určitě rád vypadal jako ona, ale její životní styl by málokdo z nás dovedl přijmout za vlastní. Je to vegetariánka, která spí čtyři hodiny denně. Stačí jí to k dokonalé regeneraci. Já potřebuju nejmíň osm, ještě lépe deset.

Nastal čas na první vyšetření a na aplikaci injekce s lékem. Niky ji dostal do nohy a byl statečný. Já o něco méně.

Věděli jsme, že musíme vytrvat. Rozhodli jsme se udělat pro to všechno. Byla to největší šance, kterou náš syn doposud dostal, a my jsme ji hodlali naplno využít.

DEN TŘETÍ

Ráno se nám sice povedlo vzbudit se včas, ale k paní doktorce jsme dorazili opět pozdě. Zjistila jsem, že za jednu noc se arabsky nenaučíte, i když se opravdu snažíte. A že nejezdit taxíkem má svá úskalí. Vlezli jsme totiž do busíku a oznámili adresu. Řidič mazácky přikývl. Věděl prdlajs. Dovezl nás kamsi na kraj čtvrti a začal chrlit proud arabštiny. Asi mluvil o něčem jiném než o tématech, která jsem do jedné studovala v učebnici. Dokola jsem mu opakovala orientační bod v blízkosti ambulance. Zastavit nehodlal, zřejmě jsem mluvila nějakým jiným nářečím.

Jeli jsme opravdu dlouho, protože jsme se najednou ocitli na druhé straně města. Vytočila jsem doktorčino číslo a nacpala mobil řidiči.

Chvíli si cosi vysvětlovali a nakonec jsme dostali doporučení hodně rychle z busíku zmizet.

Jo, jo, dobře se to radí. Ale jak skákat z rozjetého tranzita ovládaného brutálně naprdnutým domorodcem, to nás ve škole neučili.

Řidič konečně zastavil na křižovatce. Vypadli jsme ven a nalodili se do jiného busíku mířícího na druhou stranu. Ten nás konečně dopravil k paní doktorce. Zpozdili jsme se „jen“ o hodinu a půl.

Nikyho čekalo opichování ruky a nohy. Patřičně se naštval. Znovu jsme si s paní doktorkou moc hezky povídali a sbírali cenné informace.

Při odpolední procházce čtyřicetistupňovou Hurghadou jsme zaznamenali velmi pozoruhodný jev. Kontejnery nemají víka a někdy mají dvě až tři ulomené nohy. A přesto, že se do nich hází všechno najednou, vznikne nakonec tříděný odpad.

U kontejneru zastaví auto s korbou, vyskočí chlapík a vleze dovnitř. Vybere papír, nahází ho do pytle na korbě a pokračuje dál. Za hodně fajnovou práci považuji zejména vyndávání zbytků jídla. V těch teplotách musí být dokonale uleželé.

Večer jsme zkusili uvařit rýži v mořské vodě, kterou jsme si nabrali na veřejné pláži. I přesto, že se tam koupou místní obyvatelé oblečení ve svých dlouhých hábitech, byla rýže dokonalá.

***

Po celém městě rostou krásné vysoké palmy a datle z nich padají ledabyle na zem. Pro místní to jsou něco jako planá jablka. Vůbec si jich nevšímají, a ještě po nich dupou! My kolem nich opatrně našlapujeme, sbíráme je a cpeme se. Ani trošku nám nevadí, že se všude prochází velbloudi a bosí domorodci. Vždyť se večer myli v moři. Datle jsou dokonalé, chutnají jako med.

Taky tu stojí nádherné stavby. Tedy zdálky. Když přijdete blíž, hned vidíte, kde udělali soudruzi z Egypta chybu. Domy jsou většinou plné odpadků, a buď nejsou dostavěné, nebo se začínají rozpadat.

Na rozdíl od většiny evropských zemí, kde nepoznáte věřícího od neznaboha, jsou tu typické znaky muslimské víry patrné na první pohled. Není mi jasné, jak tu ženy můžou vydržet od rána do noci zahalené a nezdechnout.

My tři jim zřejmě připadáme jako návštěvníci z Marsu, protože se s námi pořád někdo fotí.

DEN ČTVRTÝ

Pokud by si snad někdo myslel, že máme cestu k paní doktorce v malíčku, tak by se šeredně spletl. Sice jsme vstali včas, ale z busíku jsme vystoupili pro změnu o odbočku dál. A protože jsme měli naopak pocit, že jsme blíž, lítali jsme v tom vedru pěšky s Nikym na ruce po celé čtvrti a hledali paní doktorku. Došli jsme až na konec a ambulance samozřejmě nikde.

Nezbylo nám nic jiného než se zase pěkně pěšky vrátit, protože kolem za celou dobu neprojelo vůbec nic. Dorazili jsme asi o hodinu později. Paní doktorka se už ničemu nedivila. Uznávám, že co se týče dochvilnosti, je bydlení v hotelu výhodnější. Domluvíte si jednoho taxikáře, který vás pořád vozí stejnou cestou, ale přijdete o dobrodružství. A to by mě vážně mrzelo.

Dnes čekal Nikýska opich uší a moje statečnost byla v pytli. I slza ukápla. Je to ale nejúčinnější ze všeho, protože se jedná o body nejblíž k mozku. Sice s námi pak nejmíň hodinu nemluvil, ale na zpáteční cestě si v autě něco žvatlal. Byly to asi nějaké arabské nadávky, které pochytil od toho včerejšího řidiče.

U jedné parfumerie jsme narazili na staršího pána oblečeného do bílého roucha. Když slyšel náš jazyk, zavolal na nás a prozradil, že má českou manželku. Přivolal ji a oslovil „Ahoj, miláčku“.

Dlouho jsme si s nimi povídali a moc jsme se nasmáli, když nám žena vyprávěla, jak před několika dny na ulici odchytla policie čápa s lokalizačním čipem na noze. V domnění, že se jedná o špiona, ho na tři dny zavřeli do vězení.

DEN PÁTÝ

Neuvěřitelné se stalo skutečností, nezabloudili jsme a do ambulance přijeli včas. Dnes měl Niky dávku do nohy a zlobil se na nás jen chvíli. Protože není třeba často opichovat záda a nohy, budou ho obden čekat uši. Pro něj je to dobře a já si musím zvyknout.

Získali jsme mnoho dalších cenných rad, jako je konzumace koriandru a výměna jogurtu za sezamovou pastu se šťávou z limetek. Ona totiž není limetka jako limetka. To zelené cosi, co se dá sehnat u nás, nemá s limetkou co do činění. Ve skutečnosti to jsou dokonale zralé žluté plody.

Svačíme místní chléb – placku z otrub a čehosi dalšího. Je moc dobrý, jen nám občas křupe písek mezi zuby. Zřejmě proto, že placky pekařům co chvíli padají na zem.

V busíku už používáme plynulou arabštinu. „Šukran, ma salama,“ hulákáme vesele na řidiče.

Odpoledne nám rodina majitele parfumerie umožnila podívat se do hotelu a vykoupat se tam v moři a v bazénu. Vás, kteří znáte prostředí hotelů, to asi nepřekvapí. My jsme byli u vytržení a zírali na tu krásu. Bylo to fascinující. Nikdy jsme nic podobného neviděli. Nemohli jsme se odtrhnout od atmosféry nádherné osvětlené promenády. Byla to oáza klidu, balzám na duši. Ten, kdo tráví dovolenou v luxusu, nemá většinou tušení, jak žijí běžní obyvatelé. Byli jsme moc rádi, že jsme mohli poznat obě tváře téhle krásné země.

DEN ŠESTÝ

Kdo by si myslel, že pátek třináctého úřaduje pouze v Čechách, tak se spletl. A to dnešní ráno vypadalo tak nevinně…

Vzbudil nás zvonivý, hodně hlasitý zvuk. To místní občané, sedící na korbě auta, rozváželi plynové bomby. Mydlili do nich kovovým klíčem, aby o nich lidé věděli. Vstali jsme včas, vypravili se taky včas a kráčeli poklidně na busík. Ulice však zely prázdnotou. Sem tam projelo nějaké auto, ale po busících se slehla zem. Nakonec jsme byli rádi, že jsme chytli taxíka. Do ambulance jsme dorazili o patnáct minut později, což byl na nás neobvykle dobrý výkon.

Dozvěděli jsme se, že se Egypťané scházejí každý pátek v mešitách k modlitbám. Nemohou být tedy na ulicích ani v práci. Prorok prý slibuje smrtelníkům nejen ráj v podobě lesů, řek a zahrad, ale taky šedesát sexuálních pracovnic. Nu což – není špatné býti muslimem, že, pánové?

Nikýska dnes čekaly opět uši. Bezprostředně po aplikaci spustil proud nevybíravých (možná) arabských slov. Moře mu ale rychle spravilo náladu.

Pro místní je trošku exotický, tak se za ním pořád někdo otáčí. Asi si myslí, že je ztělesněním nějakého árijského boha lezoucího po čtyřech. Aby všem vytřel zrak, podařilo se mu ve vodě přejít kousek za jednu ruku.

Pokud jste přesvědčeni, že máme v Čechách nevycválané mouchy, tak se pletete. Ty místní jsou menší než naše, ale i přes to vedro rychlé, a hlavně dotěrné. Vlezou člověku až do pusy, a když je odeženete, aspoň dvacetkrát se vrátí. Trefit se a usmrtit tu bestii je téměř nemožné. Začínám chápat, proč místní chodí na pláž oblečení, a přemýšlím, kde sehnat skafandr.

Kočky, kterých jsou plné ulice, jsou děsně zvláštní. Mají menší hlavy, protáhlé čumáky a delší nohy. I když jsou všude, provoz a chaos jim nevadí, protože jsme ještě nepotkali žádnou placatou. Zato jsme narazili na popeláře. Prý tady občas jezdí a sbírají ty pytle s odpadky, co lidé hází z oken ven.

Po návratu do bytu nás čekalo překvapení. Došla náplň v klimatizaci. V obýváku je pětatřicet, vařím na zítra a dochází plyn. Asi budeme muset ráno pumpnout chlapce o bombu.

DEN SEDMÝ

Už jsme naprostí mazáci. Nechodíme pozdě a nebloudíme. Cestou ale mapujeme velmi zvláštní věci, například práci místních zedníků. Představte si hromadu písku na zemi, kterou frajer pokropí hadicí, vysype do toho obsah pytle, znovu pokropí a promíchá. Vzápětí se přižene několik dalších borců nesoucích na rameni velkou železnou mísu. Míchač jim do ní mrskne dvě lopaty té hmoty a oni odcházejí, vyklopí a zase přicházejí zpět. Hmotou k sobě od oka spojují cihly, vodováhu neznají. V tomhle vedru makají do pozdních večerních hodin. A my už šest nocí spíme v jednom takhle postaveném domě a ještě žijeme.

Dnes jsou poprvé na nebi mráčky. Egypťanům je zima. Řidič ranního busíku si omotal kolem krku šálu. My jedeme s mokrými tričky, abychom nezdechli.

Odpoledne jsme zaznamenali první obrovský úspěch. Niky stál ve vodě bez držení a od srdce se smál. Máme pocit, že nám čím dál víc rozumí. Přibírá před očima a nosit ho v tom palermu po ulici je často pěkná fuška.