Past na sňatkového podvodníka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Boučková

Past na sňatkového podvodníka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Martina Boučková, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-264-4610-1

ISBN e-knihy 978-80-264-4617-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4618-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4616-3 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ÚVOD

Život je kuchař, který nemá problém s tím, aby nám naservíroval cokoliv. Některé pikantnější porce událostí bychom zpětně raději ani neochutnali. Ale ty paradoxně v hlavě zůstanou. Mozek si sám rozhodne, co nechá a co naopak vyhodí: Jako třeba bezduché tlachání na svatbě nebo pohřbu s příbuznými, jejichž jména si nepamatujeme. A kdo ví, jestli jsme vůbec spříznění.

Stejně tak strašné čekání ve frontě u doktora. Zírání přes upatlané okno autobusu na rozkopané silnice. Usínání u filmu, který mi vnutil manžel. Jenže náš společný vkus se vždycky krutě míjel. To zas byla ptákovina! Prostě takové mrhání časem, jemuž se někdy vyhnout nemůžeme.

To vše mozek vytlačí, aby si ponechal skutečné perly, na které se nikdy nezapomíná. I přesto, že bychom se kvůli některým občas raději zakopali sto metrů pod zem.

Život mi sice občas s  oblibou upeče něco, co bych si třeba zprvu sama nevybrala, ale nakonec ve výsledku nejspíš nelituji. Přijde mi, že můj čas se vine podle nějakého receptu, a já to tak beru. Někdo jiný zase může mít pocit, že jeho osud řídí škodolibý scenárista, který zkouší hranice své fantazie. A třeba je to hloupost jako horoskopy a věštba a nikdo se tím vážně nezabývá. Jen já si myslím, že vše musí mít důvod. Jako bych to nemohla přijmout jen tak...

Já

I. Náš první poslední den

Nikdy jsem nebyla stavěná pro traumata. Narodila jsem se totiž za bouřlivého smíchu, který se v tu chvíli odehrával na porodním sále, neboť zdravotní sestra po celý čas vyprávěla historky ze své víkendové narozeninové oslavy. Moje mamka měla ale docela jiné starosti. A kombinace vtipné pointy a kontrakce jí nepřinášela kýžený výsledek, jaký by si příběh zasloužil.

Nicméně, kdo by neměl svět rád a netěšil by se na to, co mu přinese, když do něj spadne, respektive vklouzne do náruče lékaře, který se řehtá s otevřenou pusou plnou krásných bílých zubů bez jediné plomby. A obě sestry se nad ním doslova lámou ve svém úzkém, záviděníhodném pase. Smály se, když mě myly. Smály se, když mě vážily, měřily a zabalovaly do zavinovačky.

Sice si nic nepamatuju, ale pokud jsem mohla mít nějaký první vjem, tak leda takový, že mají obrovskou radost z toho, že jsem se konečně po těch dvanácti hodinách úmoru vyloupla na světlo.

Jako dítě jsem se mnohokrát snažila z mamky vydolovat, o čem se to tenkrát všichni bavili. Jako bych tím mohla vyvolat první vzpomínku. Ale ani jedna z nás nebyla schopná dát něco konkrétního dohromady.

Nicméně mnohokrát v dětství, v těch chvílích, kdy se ptáme rodičů, jaké to tenkrát bylo, když jsem byla malá (jako bych v tu chvíli byla kdovíjak velká), jsem si navymýšlela řadu potenciálně úspěšných historek, které by tehdy mohly zabodovat. Lišily se jen podle mého věku a aktuálních zájmů.

Ačkoliv je mi jasné, že se mi tento vjem nikdy nevybaví, na druhou stranu zase vím, že mi jich mnoho dalších zůstane. A nejspíš je odpářu leda tak s alzheimerem.

Takže když jsem se konečně dostala do fáze, že jsem mohla uzavřít jeden příšerný debakl, jímž bylo manželství s Frantou, nakonec si vážně ani nevybavuji soudcův monotónní hlas, čtení spousty formulí, paragrafů a vět v takové podobě, aby nevyvolávaly dvojsmysly (na což byl jinak Franta machr), ale po čase mi ulpěly v hlavě docela jiné vzpomínky.

Jako třeba to, že až v soudní síni jsem si všimla, že můj ex je vlastně vážně starý a dost opotřebovaný a vůbec na něm není nic, co by ještě stálo za hřích. Proč jsem to dřív neviděla?

A mnohem silnější zážitek následoval o chvilku později. Chlapi totiž mohou být krásní nebo opotřebovaní a vztahy čerstvé, zevšednělé nebo narušené, ale nakonec může do života přiletět něco malého, co naprosto přeruší celou dějovou linku. Hele, romantičky, nemluvím teď o nenadálém štěstí, které po devíti měsících začne nabourávat váš rozpočet a soukromí. Tak se uklidníme, stále jsme v soudní síni a probíhá poslední jednání rozvodového řízení.

Otevřeným oknem totiž do místnosti jen tak vlétla sršeň. Plula si v klidu vzduchem jako zpomalená vystřelená nábojnice, která ještě nebyla rozhodnutá, jestli a koho by stálo za to zasáhnout. Nejprve letěla kolem Franty a jeho advokáta. Protože jsem ji hned nezaznamenala, považovala jsem manželovo trapné koulení očima a trhání hlavou za jedno z jeho mnoha gest, jež vysílá, když chce zpochybnit mou inteligenci, potažmo svéprávnost. I když upřímně, kdo v tu chvíli vypadal nesvéprávný, že? Jelikož však i jeho advokátovi se začala hlava na krku jaksi nestandardně kymácet, nasadila jsem si brýle, zavěšené na řetízku v dekoltu, abych zaostřila.

Bez brýlí houby vidím. Na nose je ale pořád nenosím. Někdy je lepší vidět svět trochu rozostřeně. Z podobného důvodu jsem si je i před chvílí úmyslně sundala. Totiž poté, co mi konečně došlo, že Franta není žádný krasavec, jsem si další naše již poslední společné momenty nechtěla nijak dál vizuálně kazit. A pořád pokukovat po jeho advokátovi, abych si spravila chuť, mi přišlo zase nevhodné.

A tak jsem ji náhle uviděla. Sršeň visící ve vzduchu tak dvacet čísel před žalovaným a jeho sexy advokátem. Jelikož to vypadalo, jako by oba šilhali, když se jejich panenky stáhly zaostřením k nosu, chtěla jsem obratem vytáhnout mobil a vyfotit si momentku na památku. Moc hezky by se to vyjímalo ve fotoalbu velkých životních událostí. Poslední den mého manželství a oba v tu chvíli vypadali značně... bez inteligence. Ale bohužel to nebylo možné.

Záhy manželův advokát strnule oznámil směrem k soudci, že jednání je narušeno neočekávanou událostí. Jak víme, v soudní síni nejsou povoleny zbraně. Proto se dole prochází rámem, že… Ale tenhle na jednu stranu drobný tvor, hmyz, který stejně lidské oči přefiltrují do mozku jako gigantického agresivního obra, byl vlastně svým způsobem živou zbraní, co si jen tak halabala přiletěla oknem a při troše štěstí by mě mohla s ohledem na manželovu alergii před svědky stihnout ještě udělat vdovou a dědičkou. Geniální alibi. Po tom všem, co jsem kvůli němu musela poslední měsíce vytrpět, mě díky mé docela zákeřné fantazii zaplavil příjemný vzrušující pocit zadostiučinění. I proto jsem nemohla pohledem uhnout ani o píď. Přece jenom, co kdyby...

„Mohu toho sršně odstranit?“ zeptal se advokát žalovaného. Soudce bouchl kladívkem se slovy „Povoluje se“.

Advokát tedy zvedl důležité listiny týkající se našeho rozbitého manželství a začal s nimi dráždit dříve poklidnou sršeň. Na to Franta obratem reagoval tak, že se opřel o podrážky, aby se na židli odrazil jako na bruslích. Jenže si neuvědomil, že tato nemá kolečka. Místo, aby tedy židle odjela do bezpečné vzdálenosti, se velmi nebezpečně zaklonila dozadu. Ustál to líp jak v Matrixu, vyskočil a hbitě odstoupil až ke zdi. Hrdina.

Záhy začalo všem docházet, že sršeň není motýl. I soudce vstal, aby jednal. Jenže když vstane soudce, musí povstat i všichni ostatní. Nebo jsme se aspoň hned zvedli jako vystrašené děti ve škole. Moje advokátka přidala faktický argument: „Kolego, tohle není efektivní. Zkusme ji zahnat zpátky k oknu.“

Načež advokát místo akce začal polemizovat, zdali u sršně se jedná o „ho“ nebo „ji“. A tak zatímco ti dva slovíčkařili, sršeň si svobodně poletovala po místnosti od jednoho k druhému, aby nás postupně všechny zapojila do hry. A víte co? V klidu jsem se usadila, sundala si znovu brýle a sledovala mírně rozmazané divadýlko. Ono to mělo své umělecké kouzlo. A taky nejsem hysterka. Narodila jsem se na vesnici. Sice jsem tam pobyla jen tři roky, ale i to se počítá, ne? Takže jsem se bavila tím, jak advokát běhá s rozvodovými papíry, můj ex se pokouší zalézt za katedru a soudce mává vším možným, co mu přišlo pod ruku.

Nakonec si to sršeň namířila k nám, ke straně žalující. Moje advokátka instinktivně hrábla do kabelky, vytáhla deodorant a stříkala jako divá. Těžká sladká vůně se rozlila prostorem. Se sršánem to neseklo, zato já dostala palbu deodorantu přímo do očí.

Inu, jak dopadlo poslední kolo, ve kterém se uzavřelo naše společné manželství? Sršeň nikoho nebodla. V klidu si to zase zamířila k oknu a odletěla. A jestli má aspoň špetku smyslu pro humor, tak se jistě výtečně pobavila na náš účet.

A já měla vše rozmazané víc než obvykle. Přímým zásahem mi otekly oči a zrudlo bělmo. A odnesla jsem si ponaučení, že i malý tvor může nadělat velkou neplechu. Zejména když jsou všichni kolem sakra kompetentní danou situaci účinně řešit.

II. Tři nejlepší věci

Když jsem se s Frantou před lety rozváděla, myslela jsem si, že mám o chlapech jasno. Žádný nestojí za to, abych se kvůli němu nervovala a následně pak ještě znemožňovala lahví vína a vodky u pokladny, navíc před tou pokladní, která je také známou mé mamky z kostelního sboru. Taky jsem mohla přejít ke kase vedle. Jenže to bych nesměla být emocionálně na hadry a musela bych dávat pozor, co se pár metrů přede mnou odehrává. Nic dalšího jsem na pult nevyskládala a ještě jsem k tomu bezmyšlenkovitě zalhala, že to vše (čili dva kusy alkoholu) je na oslavu maminčiných narozenin.

„Teď? V květnu? Nemá náhodou Jitka narozky až v listopadu?“ zeptala se prodavačka.

Jasně. Mamka je ve znamení Štíra, zato já evidentně ,husy‘, kdyby nějaké takové znamení existovalo.

Chlapi jsou ničemové a já se tehdy zapřísahala, že v životě už nechci ani jednoho vidět. Pochopitelně ve své ložnici, protože jinak by to bylo těžko realizovatelné. A rovněž jsem z těch ostrých nůžek vyjmula svého syna Tadeáše. Ten nemůže za to, že má exmanželovy geny. Na druhou stranu také z poloviny moje. Právě proto je po mně tak krásný. Jenže líný po Frantovi. Přinejmenším mi budiž připsáno k dobru, že se nevzdávám, abych ho vychovala lépe, než se podařilo mé extchýni při výchově jejího syna. Ačkoliv podle toho, co jsem si od ní vyslechla, stejně je to všechno moje vina.

Jako bych to tedy měla být snad já, kdo nacpal Frantovi do postele tu vyhublou stážistku! Jenže podle jeho matky, která mi schválně celé roky komolila jméno, jsem ho do té situace přivedla právě svým přístupem. Neustále jsem ho deprimovala, svazovala výčitkami a dávala mu najevo, že ho ve své podstatě k ničemu nepotřebuju. Doslova řekla – ale než ji budu citovat, tak se předem omlouvám; ona tchýně byla vždycky tak trochu vulgární, přízemní a dramatická a nikdy neváhala zapojit se do bitky před Jednotou, kterou stejně jak známo většinou rozpoutala ona – takže tehdy mi doslova řekla: „Ty si vo něm myslíš, že je to vobyčejnej vocas, a proto si nezasloužíš nic jinýho, než aby tě vopustil.“ Tak a teď to mám.

Nejsem kus dřeva: Toužila jsem po pomstě. Ale jen takové ve své podstatě neškodné. Znáte to: boží mlýny... Měl to pro mě být tedy jen nějaký aspoň trochu příjemný pocit zadostiučinění, jelikož jsem si takový stav přece nezasloužila.

Měla jsem k tomu jednou dobře našlápnuto. Bylo to ve čtvrtek. To jediné vím přesně, protože v ten den míváme v závodce v nabídce obědového menu mimo jiné smažák. A já ho měla v tu chvíli na talíři. Který konkrétní čtvrtek nebo alespoň měsíc, to už si bohužel nevybavuju. Nicméně, toho dne mě cosi osvítilo, že bych si nemusela nechat konečně všechno líbit. A tak jsem ledabyle vystrčila svou nohu z uličky právě v momentě, když ona krasavice o polovinu mladší než můj ex procházela. Nesla tác s prázdným talířem. Chvíli před tím do sebe totiž jakoby nic nasoukala devět knedlíků! Nechápu, kam to dává. Ale ono se jí to jednou vymstí, děvence! Jen počkej, až budeš mít děti! To ti pěkně zahýbe s figurou, prskala jsem si pro sebe.

Takže abych neodbíhala od nejdůležitějšího: Mise byla splněna, krasavice slítla na zem. Na kolenou si rozervala silonky. Zatáhla jízlivou slzu dovnitřku svého kostnatého já a změřila si mě naštvaným pohledem. Chápu, mé jednání nebylo zrovna dospělé a emocionálně vyrovnané, ale vždyť jsem to už říkala: Byla jsem na hadry. Duševně. Dlouhodobě. Jasný? Každý máme sem tam nějakou slabou chvilku. Ale na svou obhajobu bych ráda zdůraznila, že právě noc předtím jsem našla její náušnici pod mým polštářem. Pak bych naopak měla být pochválena, že jsem to vydržela celých šestnáct hodin a nezabila ji hned, jak si zasloužila.

Čili podtrženo sečteno: Je to potvora, co baští jako kůň, přitom má možná třicet kilo i s postelí a sbalila mýho skoro plešatýho troubu. A to mi tehdy před lety na zámku v Cholticích sliboval, že mi zůstane mužem i přítelem, bude věrný a nikdy mě neopustí. Vím, že bych se k tomu neměla pořád vracet. Akorát se mi z toho pění krev a chce se mi o to víc dupat vzteky. Jenže na to teď nemám ty správné boty. V měkkých bačkorách by to nemělo pořádné grády.

„Neměla bys jí nakonec poděkovat?“ nadhodila po čase Míša, kamarádka ze střední, s níž jsem stále v kontaktu. Díky bohu. Jediná rozumná bytost na této planetě, která se za celé roky vůbec nezměnila. Myslím, co se vstřícného pochopení týká. Jinak jsou na ní stejně jako na mně už vidět jisté stopy zubu času. Ani já už nejsem ta nádherná princezna ze zámku, jenže to není tak podstatné. Všichni se přece měníme. Míša na to má ale výbornou teorii, kterou často opakuje svému Vojtovi, protože podle ní se má chlap v zásadě pořád dokola chválit, a to jakýmkoliv způsobem, jelikož je to jediná prevence před výstřelky způsobené krizí středního věku.

„Musíš ho uvést do jistého stavu utlumené hibernace, která kolem něho vytvoří takovou nerozbitnou bublinu, jako že je dokonalý a žádaný. Ale jen doma! Nikde jinde!“

O svém muži říká, že je jako víno nebo jako „sejra“, které zrají časem, a tím jsou pochopitelně po všech stránkách lepší. Netuším, kolik je v tom filozofie a nakolik sarkasmu. Protože já pod tím vidím spíš dost okatou narážku na to, že Vojta je často nasosaný jako žok a navíc mu opravdu dost zapáchají nohy. Při návštěvě obvykle nevím, kam uhýbat pohledem, abych chytla tenký záchranný proud vzduchu z otevřené ventilačky.

Nehledě k tomu, že jakýkoliv podobný falešný způsob hibernace by mě akorát vyčerpával. Já mám taky přece právo být kvalitním vínem, z něhož by upíjel jen manžel. Nejsem žádné rozlejvané stolní, ani krabičák. A mám rovněž právo být kritická, když pořád dokola roky opakuje ty stejné chyby. Ačkoliv ode mě nesčetněkrát slyšel varování: „Ještě jednou, a fakt se neznám!“ Anebo další perlu z repertoáru mé matky, kterou jsem přenesla do své domácnosti: „A nepřej si mě!“

Když se nad tím takhle s odstupem zamyslím, uvědomím si, jak jsou ty výhružky v podstatě nemožné. Co vlastně doopravdy znamenají? S jakým trestem jsem chtěla přijít? Nebylo divu, že mě nebral vážně.

A pak jsem se v práci musela dívat na tu nemožnou stážistku, které bych podle Míši měla poděkovat?

„A za co?“ podivila jsem se.

„Hele, já chápu, že teď tě to štve, ale časem ti dojde, že rozejít se bylo jedno z tvých nejlepších rozhodnutí.“ Chytla mě kolem ramenou a dodala: „Hani, přiznej si upřímně, byla jsi poslední měsíce nebo roky opravdu šťastná?“

Nebyla. Ach ano, nebyla. Možná bych té mladé štíhlé stážistce měla opravdu poděkovat. Přijít k ní, podat jí ruku na usmířenou a říci: „Vážená, klidně si Frantu nechte se vším všudy. Ono stejně není o co stát. A ve vašem případě to asi nebude ani žádná láska k jeho zevnějšku nebo bohaté duši, že?“ Zaslouží si ji, zlatokopku! Jen ať ho pěkně odrbe!

Třeba to bylo skutečně to třetí nejlepší, co se mi v životě stalo. První byla Terezka, druhý Tadeáš a třetí – rozvod. Akorát ta poslední věc mi hned nedocházela.

A tenkrát na žádné díky nebylo ani pomyšlení. Jednala jsem zkratkovitě, protože jsem na takové situace nebyla připravená. Vážně, která z nás se trénuje na to, co bychom udělaly, kdyby nám byl manžel nevěrný? Mě ani nenapadlo o tom přemýšlet. Takhle jsem si manželství nepředstavovala. Chtěla jsem být šťastná! Opravdu šťastná. Zní to možná jako klišé, ale já jsem – jak teď po letech vidím – byla evidentně typická naivka, která o tom ani nepochybovala. Vždyť jsme si spolu užili tolik legrace! Máme dvě nádherné děti! Přežili jsme stres ze splácení hypotéky či hledání zaměstnání po mateřské, překonali strach, že pro změnu přijde manžel o svou dobře placenou práci za to skoro nic, co tam dělal. Všechno jsme společně zvládli. Život se zajel do bezpečných kolejí. Vše mělo svůj řád. Směr. Nic se nemělo pokazit.

A pak v průběhu posledních pár let, kdy nám fakticky nehrozilo žádné vnější nebezpečí, se to celé zřítilo... uvnitř. Měla bych si nakonec něco vyčítat? Udělala jsem nějakou chybu? Tak to sotva! Ne a ne! Na tom trvám.

Žádný vděk. Ani úcta. Nebudu se přece pořád hroutit do sebe. Chtělo to prostě aspoň nějaký pocit satisfakce. I když jen třeba drobný, krátkozraký... Jako ta natažená noha s křečovými žílami pěkně vystrčená do uličky v jídelně, která vedla k pádu stážistky na kolena.

Lepší by bylo srazit na kolena jeho. Ale nebyl po ruce. Nebo spíš po noze.

Nakonec to nebylo ono. Došlo mi to chvíli po tom, co jsem si sokyni prohlížela, jak mě z podlahy probodává dokonale nalíčeným pohledem, a přitom neřekne jediné slovo. Držela vyšší úroveň než já. V představách jsem čekala hysterický křik a pláč, který by prošpikovával můj škodolibý padoušský smích. Nic takového se však nekonalo.

Nicméně, ještě abych dodala jednu decentní maličkost k mému manželovi, když už je o něm celou dobu řeč. To pro ty, kteří ho znají a chtěli by mě hned chytat za slovíčko. Ano, já vím, nejmenuje se Franta. Ono se mu tak jenom přezdívá a já na něj tak volala ve chvílích, když mi pil krev.

Můj exmanžel se jmenuje Filip Ranta. Jeho pracovní e-mailová adresa se skládala z prvního písmene křestního jména a pak příjmení. Takže už je vám to jasné. Jeho e-mail byl franta@...

Seznámili jsme se v práci, tehdy dělal ještě plánovače. Byl takové ucho po škole. Já byla o rok starší, ale vždyť je to vlastně jedno. Chodili jsme spolu tři roky, pak se vzali a hned jsem sklouzla na jednu a potom na druhou mateřskou...

Za ty roky, co já jsem doma vypiplávala naše děti a zkoukla všechny kreslené seriály, znovu oprášila staré říkanky a naučila se i nové písničky o barvách, prdíkách a chození na nočník, on se vypracoval na manažera výrobního oddělení. A postupně přibral patnáct kilo. I na něm se mé dvě těhotenství podepsala. Prořídly mu vlasy. Zlehka. Ale neprakticky. Takže nakonec stejně dal všechno dolů. A z práce se vracíval pozdě, vyčerpaný (nebo to aspoň obstojně předstíral), zatímco já jsem si doma celou dobu podle jeho slov válela šunky. A hlavně byl příšerně nekomunikativní.

Znáte to: Co nejvíc naštve ženskou na mateřský? Když s tím chlapem, na kterého se celý den těší, není vůbec žádná řeč! Chce mu toho tolik povyprávět! Nejen kvůli němu, ale hlavně se tak snaží nezapomenout, jak se mluví normálně! I když je stejně schopná hovořit jen o tématech točících se kolem jejich malých ratolestí. Ale aspoň něco! Jenže to on ne. On chce klid. Ticho. Je unavený. Ona ho nechápe. Válí si totiž doma šunky... Takže jsme seděli u televize, u které usnul dřív než děti ve svých postýlkách.

Miluju svoje děti, ale proboha (!) hurá, že jsem mohla konečně do práce! Akorát po mateřské nebylo kam. Moje místo bylo obsazené. Holt vždyť jsem si ty šunky válela přes šest let. Naštěstí se po pár měsících přece jen něco našlo. V té samé firmě jsem se upíchla na kvalitě. Oblékla si bílý plášť, jako bych byla doktorka (super a to nemám ani vysokou), a chodila po place jako modelka (čím dál lepší), abych kontrolovala výsledky práce někoho jiného (bomba, ani jsem doopravdy nemakala). Občas jsem rovněž kontrolovala obsah nějaké rozbité krabice, kterou například předtím probodly vidle vysokozdvižného vozíku přesně v půlce, protože pan řidič si holt musel přihnout. On skončil a krabice za sto tisíc taky. Oba byli na šrot.

Jenže nešlo zůstávat ve stejném zaměstnání jako ten, který se sice promenádoval v jiném patře, ale pořád nepříliš daleko. Ten Franta, co mi zkazil všechny iluze o lásce. Ten, kterého jsem beztak každý den potkávala v jídelně. Cítila jeho parfém nebo propocenou košili, když jsem vstoupila do stejné místnosti, pokud jsme měli mítink právě po jeho skupině. Ten, jehož auto, které bylo ještě nedávno naše společné, jsem viděla z kuřárny, jak stojí na parkovišti pod ořešákem. Hlavně že mi předtím tolik vyčítal, když jsem zaparkovala pod stromem. Mimochodem, když jsem mu to přednedávnem vmetla do tváře, řekl, že už je to stejně jedno, protože kvůli mně kapota vypadá, jako bych pravidelně parkovala u jamky na golfovém hřišti.

Stejně tak mi bylo zatěžko odpovídat Terezce na otázky, proč táta musí odejít. Nebo reagovat na Tadeášovu větu: „Ale babička říkala, že jsi prý byla na tátu zlá.“

To se mi pak zpěnila krev v žilách! Zatnula jsem pěsti, ruce podél těla. Stiskla zuby, nastavila křečovitý úsměv, aby si syn nemyslel, že by mě snad ta poznámka mohla rozčílit (!), i když jsem spíš vypadala jako Joker před útokem.

„Ale copak bych já mohla být zlá na tátu? Kdypak jsi to viděl?“ zeptala jsem se s přehnanou intonací. Mariáš bych asi hrát nemohla. Neumím blafovat, ale Tadeáš je ještě ve věku, že mě nestihl prokouknout. „Neviděl. Babi říkala.“

„Tak to si mě asi s někým spletla. Možná s jinou paní. Vždyť ty víš, že jsem hodná.“

Jenže když jsem říkala tahle slova, hlavou mi stejně jen probíhalo video, ve kterém jsem držela lopatu, naproti mně stála Frantova matka Božena s tím svým přechytralým výrazem, zatímco já s úsměvem, jako by mi ho někdo přicvakl sešívačkou k lícním kostem – pěkně bum bum jako v animáku –, jsem ho s každou slabikou „a-le-já-jsem-pře-ce-hod-ná“ zamlaskávala do měkké hlíny. Přesně. Rovně. Natěsno. Kdo říká, že když zahrabeš problém, že nezmizí? Já to ve své představivosti zase jako neřešitelnou situaci neviděla.

III. Romantická idylka

Nějakou dobu jsem to vydržela, ale nakonec jsem se musela odstřihnout od celého svého dosavadního života a odejít co nejdál od Franty. I kdyby to mělo být na druhý konec republiky.

A tak jsem po dlouhém pátrání vybrala skutečně ideální lokalitu. Klidné romantické místo na venkově, kde by děti žily zdravě, dýchaly čerstvý vzduch v patřičné vzdálenosti od kompostu, začaly jíst naši vypěstovanou zeleninu a taky konečně chodily pořádně ven místo vysedávání u tabletu. Z peněz z rozvodu jsem si dokonce mohla dovolit pořídit jednu tragickou ojetinu a půvabnou starobylou nemovitost. Vzhledem k tomu, že byla svým způsobem odtržena od civilizace, s níž ji spojovala jen silnice třetí třídy, a nebyla zdaleka vůbec nejnovější, tak se to dalo.

Po pravdě řečeno, na fotografii vypadala lépe. Z romantického hnízdečka obehnaného voňavými loukami se vyklubala spíš zřícenina s přerostlou divočinou, v níž se skrývalo ledasco po bývalých majitelích a kde nejmenším zlem byla utržená okenní tabule nebo vyrvané parkety v přízemí. Horší to bylo se střechou. A když jsem si pozvala kominíka, vytáhl z komínu cosi, co prý dřív lítalo a rozhodně to nebylo černé. Ne, nepotřebuju vědět všechno.

Takže nemovitost jsem sice zaplatila hotově, jako bych byla finančně za vodou, ale vypadalo to, že bez půjčky to dál asi jen tak neutáhnu. A abych řekla pravdu, občas mě přepadaly myšlenky, kdy jsem začala litovat, do čeho jsem se upíchla. Jestli jsem zase nejednala, jak se říká, zkratkovitě. A aby se mi ten truc vůbec vyplatil.

Naštěstí jsem nemusela být zadlužená dlouho. I tady jsem znovu pochopila, že pokaždé, když jsem se dostala do těžkých životních situací, se prostě někde karta obrátila v můj prospěch. A do naší barabizny se nastěhovala moje babička, která celý život toužila po klidu na venkově, zatímco ho strávila většinou v Praze. Měla značně romantickou představu prodchnutou vůní čerstvé vlhké půdy a hodnotami ještě z Raisova Pantáty Bezoušky, jak by měl její pobyt probíhat. S vlhkostí se snadno mohla setkat klidně i ve sklepě. A ostatní měla v sobě taky spíš jen po duchovní stránce: Babi nikdy nebyla pracant. Celý život byla zaměstnaná jako státní úřednice. Zasněně sice hleděla na zahradní náčiní a krumpáče se dotýkala jako cenného muzejního exponátu, ale to bylo vše. Posedávala na lavičce, hladila kočky, krmila kozu a dozorovala nad dětmi (nebo to bylo opačně), pokud jsem nebyla doma.

A co bylo dalším nepopíratelným bonusem její návštěvy, byly její úspory. Babi si totiž za celý život nastřádala značnou sumu peněz. Nikdy neuměla utrácet, nikam nejezdila, a ačkoliv jsem zpočátku ze slušnosti odmítala, nakonec, když rozřízla svůj polštář, se kterým se k nám nastěhovala a z něhož se začaly sypat bankovky, bylo to nejen hodně působivé, ale v podstatě i něco jako záchranný kruh. Spadl mi tak kámen ze srdce kvůli té obří starosti, kterou jsem jako jednu z mála opravdu těžko zvládala: Došlo by to každému pohledem do komůrky s vyskládanými lahvinkami červeného – pokud na to přijde, stres léčím po svém. Tadeáš podle toho následně okořenil klasické rčení, a to tak, že když se v zimě mluví o sněhové peřině, tak ta babiččina se jmenuje bankovní peřina.

Dvakrát do roka se babi sbalí a na pět až šest týdnů se vydá na objížďku po příbuzenstvu, navštívit děti a vnoučata. Odvezu ji vždy na vlakovou zastávku se dvěma cestovními taškami a hned v Olomouci na hlavním nádraží si ji vyzvedne Katka s dětmi.

Nicméně, já jsem silná a tvrdá ženská. Přežila jsem dva čtrnáctihodinové porody. Roky jsem trpěla tchýni, která na mě volala Heleno, Helčo, Halino, Helgo, i když ví, že se jmenuji Hana. Snášela jsem zhýčkaného chlapa, co neuměl opravit ani kapající vodovodní baterii, a když mu nešlo nastartovat auto, volal z parkoviště na celé okolí: „Hanóóóó, nevíš sakra, co s tím jéé?“ Tím pochopitelně výborně bavil celé okolí. Takže já to byla, která vypnula sporák, abych se podívala, kde se mu tentokrát uvolnila hadička, nebo abych mu řekla: „Zase byla celou noc rozsvícená světla.“ Všichni víme, kdo je nezhasnul, ale na to byl Franta extra háklivý, když jsem na rovinu objasnila, kdo způsobil, že je baterka opět vybitá. Takže se s vrčením vrátil se mnou do tepla k rodinnému krbu, aby si obratem postěžoval, jak to, že ještě není hotové jídlo. A přesto jsem ho nezabila.

Jsem světice! Omlouvala jsem jeho nálady, protože každý jsme nějaký. Já taky nejsem dokonalá. I když jsem před ním držela formu, tak jsem stejně mnohdy na tajnačku uprostřed noci chodila vyjídat ledničku nebo jsem klidně ráno oblékla děti do špinavých věcí, protože jsem nestihla vyprat. To on nevěděl a já to uměla dobře sehrát. Třeba když učitelčiny oči sklouzly směrem na flek od kakaa, co měla Terezka na tričku. Mile jsem se usmála se slovy: „Jé, Terezko, podívej, flíček, to sis nemohla vzít čisté tričko?“ A Terezka pokrčila rameny, protože by musela přiznat, že vlastně ráno bývá vždy napůl tuhá, když ji za nohy tahám z postele a převlékám jako loutku do čehokoliv, co je po ruce, abychom všechno stihly. A paní učitelka jim přece říkala: Děti, už jste velké, musíte se oblékat samy. Takže jsme obě byly nuceny zvládnout svou důležitou část role: Já všímavé matky a ona dcery, která zvládá základní věci předškolního dítěte. Jen drobná chybička se vloudila. Ten flek tam byl už třetí den.