Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Emma Chase: Královsky spolu

Emma Chase: Královsky po letech

Vydání první

Copyright © 2017 by Emma Chase

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2550. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Royally Matched a Royally Raised,

vydaných v roce 2017

Český překlad © 2022 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design: By Hang Le

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1926-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1927-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Emma Chase

Královsky spolu

Royally (2)

Věnováno těm, kteří milují

knihy a příběhy,

hrdiny a hrdinky,

romanci a dobrodružství,

stránky a slova.

KAPITOLA 1

Henry

„Debilní míčky.“

Šlajs.

Aspoň myslím, že se tomu tak říká. Rajz, majz? Nejsem si jistý. Nikdy jsem nebyl fanouškem golfu. Je moc pomalý. Tichý. Příšerně nudný. Mám rád sporty tak, jak šukám – divoké, hlasité a špinavé.

Třeba fotbal je hra přesně pro mě. Nebo ragby. Tělo na tělo. Polo je taky v pohodě. Sakra, v tomhle případě bych se spokojil i s famfrpálem.

„Co jste říkal, Vaše Výsosti?“ zeptá se sir Aloysius.

Podám hůl Milesovi, svému nosiči, a svižně se otočím k mužům, kteří jsou zodpovědní za tahle odpolední muka.

„Řekl jsem ‚debilní‘.“

Lord Bellicksbub, což zní podobně jako Belzebub, hrabě z Penningtonu, si zakryje šedý plnovous starou rukou, zakašle a rozpačitě těká pohledem. Protože bych taková slova už neměl říkat. Je to nevhodné. Hrubé. Je to pod úroveň korunního prince, dědice trůnu. Což je titul, který na mě byl uvalen kvůli tomu, že se můj bratr zamiloval – hajzl – abdikoval a oženil se se svou úžasnou holkou z Ameriky.

Minulý rok už mi bylo řečeno, snad tisíckrát – že se dědic musí chovat slušně.

Jenže jsem nikdy nebyl moc dobrý v tom, co mi nařídí někdo jiný.

A to je problém.

Nebo reflex. Když řeknou nalevo, jdu napravo. Když řeknou, že mám sedět, vyskočím. Když řeknou, že se mám chovat slušně, opiju se a víkend strávím například šukáním všech tří neteří arcibiskupa; trojčat.

Jsou to fajn holky. Mají na tenhle pátek nějaké plány?

Ne – beru zpátky. Nebudu o tom přemýšlet. To dělal starý Henry. Ten zábavný, bezstarostný Henry, se kterým se chtěl bavit každý.

Teď musím být Henry, se kterým se nikdo bavit nechce. Vážný. Akademický. Bezúhonný, přestože mě to drtí – a možná i rozdrtí. Moje babička, královna, požaduje dekorum. Parlament – členové jako Aloysius a Belzebub – ho taky očekává. Moji lidé to potřebují. Všichni se na mě spoléhají. Závisí na mně. Abych je vedl do budoucnosti. Abych byl dobrý.

Abych byl… král.

Kristepane, žaludek se mi stáhne pokaždé, když na to slovo pomyslím. Když ho někdo vysloví nahlas, chce se mi zvracet. Jestli mám pro svou zemi být tou Největší královskou nadějí , jsme všichni pěkně v prdeli.

„Dobrá poznámka, princi Henry,“ podotkne sir Aloysius. „Na značce míčků docela záleží.“

Ví moc dobře, že takhle jsem to nemyslel. Ale takhle se hraje politika. S předstíráním, falešnými úsměvy a noži za zády.

Politikaření nesnáším ještě víc než golf.

Jenže tohle je teď můj život.

Aloysius přimhouří oči na svého podavače. „Koukejte nám na příští hru připravit pořádné míčky, jinak se ujistím, že už tady pracovat nebudete. Omluvte se princi za svou neschopnost.“

Mladý a teď i bledý chlapec se ukloní. „Velmi mě to mrzí, Vaše Výsosti.“

A znovu se mi obrátí žaludek vzhůru nohama.

Jak to Nicholas mohl celé ty roky vydržet? Myslel jsem, že ze všeho dělá jen zbytečné drama. Že je otravný ufňukanec. Teď ho chápu. Už jsem nějakou chvíli v jeho kůži – a nemůžu se v ní ani pohnout.

Domnívali byste se, že se vám bude líbit, když vám neustále líbají zadek. Ale když je to klubko hadů – co vám olizují řitní otvor – je to odporné.

„Žádné starosti,“ sdělím tomu klukovi, protože mám pocit, že když z toho budu dělat aféru, Aloysius si to na tom klukovi vybije.

Kráčíme ke greenu a nosiči se trousí za námi.

„Co si myslíte o zákonu o repatriaci, Vaše Výsosti?“ zeptá se konverzačně Belzebub.

„Repatri-co?“ odpovím bez přemýšlení.

„Repatriaci,“ prohodí Aloysius. „Umožnit korporacím, které byly pokutovány za porušování pracovního práva, aby do Wessca mohly bez dalších sankcí vrátit zámořský kapitál. Umožní jim to vytvořit tisíce pracovních míst. Už týdny leží ten návrh zákona v parlamentu. Divím se, že se vám o tom královna nezmínila.“

Možná zmínila. Spolu s tisíci dalšími fakty a čísly, informacemi a zákony, které jsem měl vědět včera. Nejsem idiot – když přijde na věc, umím být brilantní. Ve škole se mi vždycky dařilo.

Jen je obtížné zajímat se o věci, které mě nezajímají.

Napřed mi babička posílala e-maily – poznámky. Když kvůli tomu spadnul server v paláci – začala mi všechno tisknout. Nejspíš na mě v pokoji čeká hromada papírů v hodnotě celého lesa.

Omlouvám se ti, životní prostředí.

Možná nejsem v politikaření dobrý, ale nasadit šťastný výraz a zakrýt svoje nedostatky umím mistrně. Zahrát part. Předstírat.

Dělám to celý život.

„Ano, už vím, repatriace. Myslel jsem, že jste řekl repetrifikace, se kterou se zrovna seznamuju, ale věřím, že bude mému srdci blízká.“

Nad jejich zaraženými výrazy překřížím ruce, nakloním hlavu a vážným tónem jim vysvětlím. „Repetrifikace je rozmístění opuštěných mazlíčků starým lidem. Pošlu vám k tomu nějaké informace.“

Lord Bellicksbub přikývne. „Zajímavé.“

Sir Aloysius taky přikývne. „Vskutku.“

A tohle, dámy a pánové, je moje představa golfového esa.

Aloysius převezme od nosiče hůl a zkusmo s ní zahoupe k míčku. Když se připravuje, zeptá se mě. „A co se týče té repatriace? Připadá vám to jako téma hodné pozornosti?“

Tentokrát se zamyslím, než promluvím. Babička by na mě byla pyšná.

Po chvíli přikývnu. „Více pracovních příležitostí pro dělnickou třídu je vždycky pozitivní věc. Myslím, že je to skvělý nápad.“

Belzebub se pomalu usměje a jeho žluté zuby se blýsknou na chladném odpoledním slunci.

„Výborně.“

„Co tě to napadlo?“

Ukáže se, že babička na mě není pyšná.

Flákne vydáním Sunday Times o stůl a nechá titulek křičet za ni.

KORUNA MĚNÍ POSTOJ – PODPOŘÍ

KONTROVERZNÍ REPATRIACI

Ze své židle naproti královnině obřímu stolu ukážu na noviny. „Takhle jsem to neřekl.“

Mohlo mě napadnout, že se něco děje. Být zavolán do královniny pracovny se moc neliší od pozvání k řediteli školy na kobereček – nic dobrého z toho nekouká.

Mračí se na mě, vrásky kolem jejích úst jsou hlubší než před rokem. Takhle já působím na lidi.

„Měsíce jsme lobovali za to, abychom ten návrh zvrátili. Jediná věc, která zabránila jeho schválení, byl neústupný nesouhlas. A ty si přijdeš a jedním šmahem to všechno pokazíš.“

Moje kůže pod oblekem je napjatá a svrbí mě. Prohrábnu si vlasy, které bych si prý měl konečně ostříhat. A přesně proto je mám až po ramena.

„Nic jsem nepokazil! Byla to jen taková poznámka. Konverzace.“

Královna položí ruce na desku stolu a natáhne se ke mně blíž. „Jsi korunní princ – pronášet mimoděk takové poznámky, takový luxus si nemůžeš dovolit. Mluvíš za rod Pembrooků a každé tvoje slovo, čin a nádech se dají překroutit. Už jsme se o tom bavili, Henry.“

Býval jsem babiččin mazánek. Měli jsme mezi sebou speciální vztah. Moje dobrodružství a historky ji vždycky pobavily. A všechno to vylítlo komínem v den, kdy jsem se stal následníkem. Babička už se nebaví – sakra, dokonce mám pocit, že mě už nemá ráda.

„Přečetl sis vůbec náš postoj k tématu? Christopher ti ho před několika týdny poslal.“

Christopher je královnin osobní tajemník – její poskok. Hádám, že ve volném čase chodí po paláci s kulovým roubíkem, na kterém je přilepená její fotka.

„Neměl jsem čas.“

„Neudělal sis čas.“

Když nezabírají výmluvy, zkusím obviňování.

„To tys trvala na tom, abych šel na ten pitomý golf s Debilem jedna a dvě.“

Její slova jsou úsečná a strohá. „Protože jsem si pošetile myslela, že jsi dostatečně obeznámený s frází ‚přátele si drž blízko a nepřátele ještě blíž‘. Já hloupá.“

Rozšíří se mi nosní dírky. „O nic z tohohle jsem nežádal!“

Nechtěl jsem tuhle pozici. Nechtěl jsem nést břímě zodpovědnosti. Nikdy jsem nestál o klíč ke království – stačilo mi jen procházet jeho dveřmi.

Babička se narovná a zvedne bradu. Bez emocí.

„Ne. Nebyl jsi ani moje první volba.“

Au.

Rána pěstí do břicha od osmasedmdesátileté dámy by neměla tolik bolet. Ale když přijde od ženy, kterou obdivuju a která je od desíti let jako moje matka? Tak to zatraceně bolí.

Tudíž zareaguju jako vždycky. Opřu se, položím si kotník na protější koleno a nasadím viditelný úšklebek.

„Zdá se, že jsme na stejné lodi, babi. Měli bychom palác přejmenovat – preferuješ Titanic nebo Hindenburg?“

Netrhne sebou a ani nezamrká a rozhodně se neusměje. Pohled jejích šedých očí je ostrý a blyští se jako ostří gilotiny.

A je stejně smrtící.

„Vtipkuješ. Pokud ten zákon projde, dělníci s nejnižší mzdou přijdou o ochranu. Vystavíš je nečestným a pravděpodobně i nebezpečným pracovním praktikám. Myslíš, že se pak budou smát tvým vtipům, Henry?“

Sakra, je dobrá. Vyvolávání pocitu viny je efektivní – ale od královny je to další stupeň.

Úšklebek zmizí z mojí tváře.

„Vydám prohlášení, kde vysvětlím, že mě sir Aloysius navedl a moje slova byla vytržena z kontextu.“

Zavrtí hlavou. „Což jim jen napoví, že jsi hlupák, který se nechá napálit.“

„Tak vydám prohlášení, že jsem o tom tématu přemýšlel a změnil názor.“

„Což naznačí, že se ti nedá věřit – tvoje názory jsou prchavé a nestojíš si za nimi.“

Kristepane, cítím se jako v pasti – čím víc se snažím z ní dostat, tím víc to bolí. Nekouřím, ovšem teď bych si klidně cigaretu dal. Nebo panáka whisky.

Rána z pistole by taky posloužila.

„Tak co mám sakra dělat?“

„Nic,“ sykne. „Napravím to. Odebereš se do Guthrie House a zůstaneš tam. S nikým nebudeš mluvit, nebudeš si zvát hosty. Jen… si čti, Henry. Vzdělávej se – pro dobro všech.“

A přesně takhle pošle královna prince do svého pokoje.

Otočí se, podívá se z okna a založí si vrásčité ruce za záda.

Vstanu a zvednu k ní ruku, abych něco řekl. Omluvu nebo slib, že se polepším. Ale po několika okamžicích to vzdám. Protože na tom nesejde – už jsem byl propuštěn.

Odhodlaně projdu dveřmi do Guthrie House – historického domova následovníků a své celoroční rezidence. Domácí vězení. Do ložnice jdu po dvou schodech. Je to dobrý pocit mít cíl, směr a plán.

A mým plánem je opít se a zapomenout na své idiotské jméno. Na všechna svoje jména.

Když vlítnu do pokoje, stránky pokrývající zeď se zatřepotají jako ptačí křídla. Nedělal jsem si legraci, když jsem řekl, že mi babička poslala celý les dokumentů. Polepil jsem jimi všechny stěny, abych si je mohl číst, zatímco se oblékám, usínám nebo se probouzím. Když masturbuju, musím ale mít zavřené obě oči – vládní doktríny jsou zabijáci erekce. Taky tajně doufám, že ty informace vstřebám jen pouhou přítomností. Zatím to nefunguje, osmóza je kravina.

Svléknu se z námořnického obleku – nepohodlná, těsná věc. Přestože mi bylo řečeno, že mi to sekne, není to můj styl. Pokaždé, když si ho oblékám, mám pocit, že se soukám do cizí kůže.

Vzpomínám si, jak jsem si v pěti nebo šesti letech vyzkoušel jeden z tátových obleků. Mamka mě fotila a rozplývala se nad mou roztomilostí. Říkám si, kde ty fotky asi jsou. Nejspíš v rukou královského historika, který je zveřejní, až zemřu. Aby ukázali, že princ Henry byl občas normální kluk.

Svého otce jsem si idealizoval. Vždycky mi připadal tak vysoký… obrovský. Byl moudrý a byl si jistý, že neexistuje práce, kterou by nezvládl – ale taky uměl být hravý. Občas porušoval pravidla. Brával nás s Nicholasem na koncerty a do zábavních parků, přestože z toho ochranka vždycky zešedivěla. Nevadilo mu, když jsme si hráli drsně nebo se ušpinili. Jednou vyšel ven po schůzce s předsedou vlády, aby se rovnou připojil ke koulovačce, kterou jsme měli na nádvoří.

Občas mám pocit, jako kdybych ten tátův oblek měl na sobě pořád. A je jedno, jak moc se snažím… nikdy mi nebude pasovat.

„Co si myslíte, že děláte?“ zeptá se můj nevrlý komorník Fergus a podívá se na oblek pohozený na podlaze.

Natáhl jsem si přes hlavu vyšisované tričko a oblékl džíny. „Jdu do Kozy.“

Odkašle si. „Královna vám řekla, abyste zůstal doma.“

K faktu, jak je možné, že Fergus vždycky všechno ví, mám dvě teorie: buď celý palác sleduje a odposlouchává z nějaké tajné místnosti, nebo je to to jeho „bloudivé“ oko. Jednou se ho na to možná zeptám – akorát mi asi řekne, že jsem pitomec.

Obuju si obnošené šněrovací boty. „Přesně tak. A oba víme, že v plnění rozkazů nejsem moc dobrý. Nechte mi přistavit auto.“

KAPITOLA 2

Henry

Kdyby bylo hlavní město univerzitní kampus, Nadržená koza by byla moje útočiště. Můj kokon. Moje deka, do které se zachumlám – pokud by měla navíc kapsy na láhve alkoholu.

Je to historický bod, jedna z nejstarších budov ve městě – s děravou střechou, křivými zdmi a ulepenou dřevěnou podlahou. Prý to dřív býval nevěstinec – což mi připadá docela poetické. Ne kvůli prostopášnostem, ale kvůli tomu, jaká tajemství musely zdejší stěny ukrývat. A pořád ukrývají. Těmi vratkými dveřmi ani jednou do novin neunikla historka o mně nebo mém bratrovi. Nikdy nebyla zveřejněna žádná opilecká královská poznámka.

Co se stane ve Vegas, zůstává ve Vegas – ovšem co se stane v Koze, ani nespatří světlo dne.

Muž zodpovědný za tohle bezpečné prostředí se jmenuje Evan Macalister, majitel – Koza patří jeho rodině už celé generace. Když se posadím na barovou stoličku, je to ten urostlý chlap ve flanelové košili, který ke mně přisune napěněný půllitr.

Zvednu ruku. „Ustup, Guinessi – dneska je to práce pro whisky.“

Macalister vytáhne z baru láhev a nalije mi panáka. „Těžký den v paláci, Vaše Výsosti?“

„To jsou poslední dobou všechny.“ Zvednu si panáka ke rtům, zakloním hlavu a kopnu ho do sebe.

Většina lidí pije proto, aby otupila smysly, aby zapomněla. Ale to pálení v krku je pro mě vítaná bolest. Probouzí mě. Cítím se díky ní naživu. Zlepšuje pozornost.

Pokynu, aby mi nalil dalšího.

„Kde je Meg?“ zeptám se.

Meg je Macalisterova dcera, se kterou si můj bratr dával noční randíčka, než potkal malou Olivu. Pokud jde o ženy, nejsem vybíravý, nevadí mi být druhý a na Meg není nic špinavého – ale nešukal bych s ní, ani kdyby byla poslední na světě. Když přijde na opačné pohlaví, mám pravidlo nestrkat ptáka tam, kde byl můj bratr.

To je prostě nechutné.

Přesto bych se radši díval na ni než na něj – na její pěknou tvář a zadek.

„Je venku s tím klukem, se kterým se vídá. Tristan nebo Preston nebo jiný pitomý jméno.“ Nalije si panáka i pro sebe a zamumlá: „Je to kretén a budižkničemu.“

„A nejsme tohle všichni?“

Zachechtá se. „To mi moje žena ráda připomíná. Podle ní jsem nevěděl, co se životem, dokud jsem ji nepotkal.“

Zvednu sklenku. „Na dobré ženy – ať v nás vždycky vidí potenciál, a ne náš skutečný charakter.“

„Amen.“ Ťukne si se mnou a napijeme se.

„Tak na to si taky připiju.“

Tahle věta vyjde z úst drobné brunety, která se posadí vedle mě.

Skoro cítím, jak nás James, můj světlovlasý oddaný stín, sleduje od dveří. Na ochranku jsem zvyklý, není to pro mě nic nového, ale minulý rok se všechno zpřísnilo a utáhlo – jako smyčka.

„Co si dáte, slečno?“ zeptá se Macalister.

„To samé co princ Henry,“ odpoví s úsměvem a položí na bar dostatek bankovek za nás oba.

Mám ženy rád. Ne, miluju je. Jak se pohybují, jak myslí, zvuk jejich hlasu, jejich vůni – jejich teplo a jemnost. Ovšem na téhle ženě není nic jemného. Je samý úhel – výrazné lícní kosti, napjaté končetiny, špičatá brada a krátké, tmavé mikádo, které končí hned pod ušima. Není neatraktivní – ale štíhlá a ostrá jako šíp. Zní jako Američanka a zdá se, že je podobně stará jako já, cítím z ní však nádech sexuální agresivity, se kterou jsem se setkal jen u žen středního věku. A ty já mám rád – ženy, jež jsou natolik zkušené, že přesně vědí, co chtějí, a nebojí se to říct.

Zaujala mě. A jsem nadržený. Nezažil jsem pořádný sex od… Nicholasovy svatby. Kristepane – už jsou to měsíce. Není divu, že je ze mě troska.

Macalister jí nalije pivo a přisune před ni panáka. Pak doplní i sobě a odejde pracovat na druhou stranu baru.

Otočím se na stoličce a zvednu svou sklenku. „Na zdraví.“

Její oči jsou ledově modré. „Až do dna.“

Mrknu. „Moje oblíbená poloha.“

Odfrkne si a pak do sebe kopne panáka jako profík. Olízne si rty a podívá se na mé levé předloktí. „Hezký tetování.“

Jsou to vlastně dvě tetování. Královský erb, který začíná pod zápěstím, a pod ním se nachází armádní znak Wessca. První jsem si nechal udělat, když mi bylo šestnáct a po večerce jsem z internátu utekl ochrance a vydal se s kamarády do města. Myslel jsem, že stačí nosit dlouhé rukávy a babička si toho nikdy nevšimne. Ta iluze trvala odhadem jeden den – tak dlouho totiž trvalo, než se fotky z tetovacího salonu dostaly na titulky. To druhé jsem přidal před pár lety – po základním výcviku – s kluky ze své jednotky.

„Díky.“

Podá mi ruku. „Jsem Vanessa Steelová.“

Rozhodně Američanka. Kdyby byla z Wessca, uklonila by se. Potřesu si s ní, její ruka je suchá a hebká. „Henry, ale to už víte.“

„To ano. Není snadné se k vám dostat.“

Usrknu si piva. „A co kdybych dopil a vy mě pak můžete dostat, jak se vám zlíbí, lásko?“

Blýskne se jí v očích a rozesměje se. „Jste ještě lepší, než jsem si myslela.“ Poklepe rudým nehtem na dřevěnou desku baru. „Mám pro vás jednu nabídku.“

„Nabídky mám rád. K vám, nebo ke mně?“ Pak lusknu prsty a vzpomenu si. „Musíme se zastavit v paláci. Podepsat dohodu o mlčenlivosti – jen drobnost. Pak můžeme přejít k té lepší části.“

Vanessa se opře loktem o bar. „O takovou nabídku nejde. Nechci s vámi spát, Henry.“

„Kdo mluvil o spaní? Já mluvím o sexu. O dobrém sexu.“

Její hezké tváře se začervenají a zasměje se. „Nechci s vámi mít sex.“

Poklepu jí na ruku. „Teď si ze mě jen utahujete. Hra na kočku a na myš může být zábavná, ale není nutná.“ Začnu šeptat. „Já jsem sázka na jistotu.“

Její úsměv je mazaný a sebejistý. „To jsem slyšela. Ovšem tady jde o byznys. A já nikdy nemíchám byznys se zábavou.“

Můj zájem se vypaří. Slovo byznys je nejefektivnější studená sprcha. „Škoda.“

„Nemusí. Jsem televizní producentka . Spřízněné duše – slyšel jste o tom pořadu?“

Zamyšleně přimhouřím oči. „To je jedna z těch seznamovacích reality show? Něco jako Kdo přežije, ale s bikinami a šarvátkami mezi holkami?“

„Přesně tak.“

Koutkem oka si všimnu, že Macalister gestikuluje na jednoho ze svých vyhazovačů – urostlého chlapa s tlustým krkem. Vanessa si toho nejspíš taky všimne, protože začne mluvit rychleji.

„Dávám dohromady speciální sérii – královskou verzi – a chci, abyste byl hlavní hvězda. O všechno se postaráme, všechno zařídíme – dvacet nádherných holek s modrou krví, které se vám budou vrhat k nohám. Jeden měsíc, nonstop párty. A nakonec si budete moct odškrtnout tu nejdůležitější královskou povinnost: vyberete si svou královnu.“

Její taktika není špatná. Ta dřímající, opuštěná část mé osobnosti, jež si pamatuje bezstarostné dny, se zavrtí a protáhne. Jako pocit, který míváte za nejchladnějších zimních nocí – touha po hřejivém letním slunci.

Vyhazovač se postaví za Vanessu. „Je čas odejít, slečno.“

Vanessa vstane. „Berte mě jako Billyho Kida v ženském podání.“ Mrkne. „Proslavím vás.“

„Já už jsem slavný.“

„Ale už z toho nic nemáte, co, Henry? Můžu pro vás udělat něco, co nikdy jiný nedokáže – sláva vás zase začne bavit.“ Přisune ke mně vizitku. „Popřemýšlejte o tom a pak mi zavolejte.“

Sleduju, jak odchází ke dveřím. A přestože nemám v úmyslu její nabídku přijmout, zastrčím si vizitku do peněženky. Kdyby náhodou.

Pokud jde o hudbu, osmdesátá léta jsou bolestně podceňovaná dekáda. Nedostává se jim respektu, jaký si zaslouží. Snažím se využít svého postavení ve světě tak, abych na to upozornil, a proto balady z osmdesátek zpívám pokaždé, jakmile dostanu šanci.

Jako třeba teď, když při karaoke zpívám „What About Me“ od Moving Pictures. Kapela jednoho hitu a zároveň koupel v sebelítosti. Se zavřenýma očima pěju refrén a pohupuju se za mikrofonem. Ne do rytmu – jsem tak na hadry, že jsem vůbec rád, že stojím.

Obvykle hraju na kytaru, ovšem moje jemná motorika už vypověděla službu před několika hodinami. Jsem fantastický muzikant – ne že by si toho někdo všiml. Můj talent je zastíněný tituly, jako tomu je u talentovaných potomků hvězd, kteří jsou přehlíženi kvůli svému příjmení.

To moje matka ve mně probudila lásku k hudbě – hrála na několik nástrojů. Měl jsem učitele; na piano, na housle – ale byla to kytara, která mě uchvátila. Pódium v Koze bývalo mým druhým domovem a poslední hodiny jsem přemýšlel o tom, že bych se pod něj nastěhoval.

Pokud je Harry Potter chlapec z přístěnku pod schody, já bych mohl být princem pod pódiem. Proč by ne?

Když se podruhé ponořím do refrénu, zaslechnu na periferii svého vědomí šepot. Slyším hlasy, ale neposlouchám je.

„Kristepane, jak dlouho už tohle trvá?“

Ten hlas se mi líbí. Je konejšivý. Hluboký a klidný. Připomíná mi hlas mého bratra, ale není to on. Protože Nicholas je daleko, daleko odsud.

„Nezvládá to.“

A to zní jako Simon – bratrův nejlepší kamarád. Sem tam se za mnou přijede podívat, protože je to dobrý člověk.

„Posledních pár měsíců pro něj bylo náročných,“ prohlásí Simon.

„Měsíců?“ zeptá se přidušeně ten konejšivý hlas.

„Nechtěli jsme ti přidělávat vrásky, dokud se opravdu nebude něco dít.“

Tenhle hlas je taky nádherný. Mohl by klidně patřit Simonově nádherné a děsivě upřímné manželce Franny. Nemá Franny náhodou dvojče? Jestli jo, tak bych do té holky šel.

„James mi zavolal, když Henry odmítl odejít domů. Poslední dva dny si sáhl…“

„… na dno,“ podotkne Franny a dokončí za Simona větu. Jsou roztomilí.

Hashtag dokonalý pár.

„Páni. Vy urození neděláte nic napůl, co?“ připojí se hezký, americký hlas. „I vaše zhroucení se zapíšou do historie.“

Když písnička skončí, otevřu oči.

Jeden osamělý host vepředu u stolu zatleská, popel z cigarety mezi jeho prsty se pomalu snese na podlahu.

A pak zvednu oči.

A ty moje oči spatří něco úžasného.

Můj starší bratr, Nicholas, stojí přímo u baru a ve tváři má ustaraný výraz. Možná je to jen přelud. Fantazie. Ale beru, co vidím.

Začnu se usmívat a vykročím dopředu, jenže zapomenu na pódium – na fakt, že na něm stojím. A první krok je naprostý průser. Protože o chvilku později mi zčerná svět před očima.

Když se proberu, ležím na podlaze na zádech a civím na mokrý strop Nadržené kozy. A… myslím, že tam vidím žvýkačku. Který dement lepí žvýkačky na strop?

Bratr se nakloní nade mě a zablokuje mi výhled. V hrudníku se mi rozlije příjemný a úlevný pocit. „Nicholasi? Ty jsi vážně tady?“

„Ano, Henry,“ odpoví tiše. „Jsem vážně tady.“ Přiloží mi svou velkou ruku na hlavu. „To byl docela drsný pád – jsi v pohodě?“

Klidně bych mohl létat.

„Měl jsem ten nejpitomější sen.“ Ukážu na bratra. „Byls v něm.“ Pak ukážu na Simona. „Ty taky.“ Pak na Franny. „A ty taky. Ty… ses vzdal trůnu, Nicholasi. A všichni chtěli, abych se stal králem.“ Manicky se rozesměju… dokud se nenatočím doprava a nespatřím tmavomodré oči, hezké rty a černé kadeře.

Pak zavřeštím jako holka. „Ááááááááá!“

Je to Olivia. Bratrova manželka. Jeho americká manželka.

Otočím se zpátky na Nicholase. „To nebyl sen, co?“

„Ne, Henry.“

Položím se zpátky na podlahu. „Kurva.“

Pak se cítím špatně.

„Promiň, Olivie. Víš, že si o tobě myslím jen to nejlepší.“

Vřele se usměje. „Nic se neděje, Henry. Mrzí mě, že to máš těžký.“

Promnu si obličej a snažím se zamyslet.

„V pohodě. Tohle je lepší, nový plán – teď nebudu muset bydlet pod pódiem.“

„Tys chtěl bydlet pod pódiem?“ zeptá se Nicholas.

Mávnu rukou. „Zapomeň na to. To byl nápad Harryho Pottera. Zázračnýho kluka.“

A teď se můj bratr tváří opravdu ustaraně.

Ukážu na něj. „Ovšem teď jsi tady. Můžeš mě s sebou vzít do Států.“

„Henry…“

„Dej mi své ubohé, unavené, schoulené masy toužící po svobodě – to mě dokonale popisuje! Jsem schoulená masa, Nicholasi!“

Stiskne mi paži a trochu se mnou zatřese. „Henry, nemůžeš se přestěhovat do Ameriky.“

Chytnu ho za tričko a můj hlas se změní, jako když se osmiletý chlapec svěřuje, že vidí mrtvé. „Jenže ona je tak zlá, Nicholasi. Tak. Zlá.“

Poplácá mě po zádech. „Já vím.“

Pak mě Nicholas se Simonem vytáhnou na nohy. „Vyřešíme to,“ podotkne můj bratr. „Bude to v pořádku.“

Zavrtím hlavou. „To říkáš pořád. Začínám si myslet, že vůbec nevíš, o čem mluvíš.“

KAPITOLA 3

Henry

Potom je všechno v mlze. Realita je zredukovaná na záblesky. Jízda do paláce. Zvracení do růží, které moje prapraprateta, lady Adaline, nechala vysadit kolem paláce. Nicholas se Simonem mě ukládají do postele, zatímco Olivia komentuje zdi polepené papíry – prý jí to připomíná film Čistá duše s Russellem Crowem. Pak… následuje jen mělká propast.

Ovšem to temné prázdno netrvá dlouho. Protože jsem insomniak – mám nemoc úspěšných. Takhle tomu bylo vždycky. Spím jen pár hodin, a to i v případě, když mám místo krve alkohol. Budík na nočním stolku ukazuje jednu hodinu ráno. Dobelhám se na vratkých nohou do kuchyně a po cestě se přidržuju zdi. Při pomyšlení na Vařeččiny keksy mi zakručí v břiše.

Nepamatuju si, že bych si dal v Koze něco k jídlu – jak dlouho jsem tam vlastně byl? Den? Dva? Přičichnu si k podpaží. Určitě dva. Do hajzlu.

Když se nacpu a vezmu si pár laskomin na cestu, potloukám se chodbami paláce. To po nocích dělávám – najednou umím pochopit Američany, co se chodí procházet po nákupních centrech. Nemůžu zůstat v pokoji; v žádném pokoji, aniž bych neměl pocit, že mě jeho zdi rozdrtí. Jsem jen rád, že se hýbu, ale vlastně nikam nemířím.

Nakonec dojdu k modrému salonku vedle královniných soukromých komnat. Dveře jsou lehce pootevřené – tak akorát, abych viděl, že se svítí, krb hoří a někdo uvnitř mluví.

Opřu si hlavu o futro a poslouchám.

„Vypadáš moc dobře, chlapče,“ řekne babička. V jejím hlase je slyšet vřelost, kterou moc dobře znám. Protože dřív patřila mně.

Že bych žárlil? Trochu jo.

„Manželství ti svědčí.“

„Manželství s Olivií mi svědčí,“ opáčí můj bratr.

„Trefné.“

Zaslechnu cinknutí křišťálového dekantéru a nalívání tekutiny. Hádám, že to bude sherry.

„Olivia spí?“ zeptá se královna.

„Ano. Odpadla před několika hodinami. Pásmová nemoc.“

„Doufala jsem, že je unavená z těhotenství.“

Bratr se dusí smíchy. „Jsme manželé tři měsíce.“

„Když jsem byla tři měsíce vdaná, už jsem tvého otce v sobě nosila dva a půl měsíce. Na co čekáš?“

Skoro je slyšet, jak Nicholas pokrčí rameny. „Není kam spěchat. My… si užíváme jeden druhého. Máme čas.“

„Ale plánujete děti, ne?“

„Samozřejmě. Jednou.“

Zaslechnu vrzání křesla o podlahu a předpokládám, že oba sedí vedle sebe před krbem.

„Pověz mi, Nicholasi, když se teď všechno uklidnilo – existuje něco, čeho bys litoval?“

Jeho hlas je tichý, ale tón neoblomný.

„Nelituju ničeho.“

Moje babička něco zamumlá. Představím si, jak elegantně usrkává svůj šláftruňk.

„Ale zajímalo by mě,“ řekne Nicholas. „Kdyby šlo o tebe – kdyby sis měla vybrat mezi dědou a trůnem, co by sis vybrala?“

„Tvého dědečka jsem hluboce milovala – pořád ho miluju – to víš. Ale pokud bych si měla vybrat, jeho bych si nevybrala. Kromě mých dětí je láskou mého života funkce královny.“

Následuje ticho. Pak Nicholas zašeptá. „Takhle jsem to nikdy neměl. Chápeš to, že ano?“

„Teď už ano.“

„Vždycky jsem věděl, že se to ode mě očekává, a byl jsem odhodlaný tu funkci plnit dobře – ale nikdy jsem tu představu nemiloval. Nikdy jsem ji opravdu nechtěl.“

„Nicméně teď jsi spokojený, ne? S restauracemi a charitou, na které dohlížíš spolu s Olivií a panem Hammondem?“

Chvíli mu trvá, než odpoví, a když se to stane, zní zamyšleně. „Nejsem spokojený – jsem šťastný. Neskutečně šťastný. Víc, než jsem si dokázal představit. Každý den.“

„Dobře,“ prohodí moje babička.

„Ale je tu jedna věc,“ pronese Nicholas, „jedna skvrnka na duze.“ Jeho slova jsou tichá a chraplavá, jako kdyby v jeho krku čekala dlouho. „Vím, že jsem tě zklamal. Nebyl to můj záměr, ale stejně se to stalo. Nevaroval jsem tě předem a ani jsem to s tebou neprobral. Podrazil jsem svou královnu. Takhle jsi mě nevychovávala. A za to se hluboce omlouvám. Upřímně.“

Křišťál ťukne do dřeva – královna odloží svou sklenku na stolek. „Teď mě velmi bedlivě poslouchej, Nicholasi, protože to řeknu jen jednou. Nikdy jsi mě nezklamal.“

„Ale…“

„Vychovávala jsem tě jako vůdce. Zvážil jsi situaci i možnosti a vybral sis. Ani jednou jsi nezaváhal, nečekal jsi na svolení. Jednal jsi. To… Přesně takhle se vůdci chovají.“

V jeho odpovědi je lehkost, úleva.

„To jsem rád.“

Následuje další pauza. Myslím, že se můj bratr chystá napít. Dopít svou sklenku. Protože pak řekne: „Když jsme u těch vůdců…“

„Ano,“ povzdechne si královna. „je mi jasné, na koho narážíš,“ odsekne. „On je… Jak se tomu říká ve Státech? Sexy břídil.“

„To je.“

Otočím se, opřu se o zeď a svezu se po ní na podlahu. Nejsem zvyklý na to, že se o mně někdo baví – vlastně, moje pozitiva i negativa se často probírají v mé přítomnosti. Ale tohle… bude jiné. Horší.

„Vzpomínáš si na to školní představení, kde Henry hrál? Byly to poslední Vánoce s mámou a tátou – hrál zásadní postavu – Scrooge.“ Nicholas se zachechtá.

„Moc ne. To představení jsem neviděla.“

„Ani já ne. Táta si se mnou o tom promluvil. Báli se, že když tam půjdu, tisk, učitelé a Henryho spolužáci se nade mnou budou rozplývat a on zůstane ve stínu. A měli pravdu.“ Bratr si poposedne a jeho křeslo zavrže. „Celý život trávil v mém stínu. A teď je v centru pozornosti a ve světle reflektorů. Je přirozené, že trochu mhouří oči. Musíš mu dát čas, aby se přizpůsobil.“

„Nemá čas.“

„Plánuješ snad už odchod do hrobu?“ rýpne si Nicholas.

„Samozřejmě že ne. Ale oba víme, že se vždycky může stát něco nečekaného. Musí být připravený. Nerozumíš tomu, Nicholasi.“

„Rozumím tomu naprosto přesně. Jsem jediný na světě, kdo tomu rozumí.“

„Ne, to nejsi. Připravovali tě pro trůn, ještě než jsi začal chodit. Denně se kolem tebe dělo tisíce drobných příprav, a ty sis toho ani nevšiml. Jak s tebou ostatní mluvili, rozhovory, témata, která tě učili, a způsob, jak ti je přednášeli. Henry má co dohánět.“

„Neselže.“