Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Odkaz

Vydání první

Copyright © 2021 by Elle Kennedy

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2534. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Legacy vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Návrh obálky a přebal © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1886-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1887-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Elle Kennedy

ODKAZ

Cyklus Off-Campus 5

ČÁST I

DOHODA

1. kapitola

Logan

„Ti říkám, že po mně kouká.“

„Jaaaasně, brácho.“

„Pořád se sem ohlíží. Chce mě!“

„Taková kočka jako ona by na dědka jako ty ani omylem nekoukala.“

„Je mi dvacet osm!“

„Fakt? Tak to už seš skoro nad hrobem.“

Zdusím smích. Tu trojku burzovních makléřů odposlouchávám už dvacet minut. Teda nevím, jestli jsou doopravdy burzovní makléři, ale všichni tři sedí v baru ve finanční části města, na sobě mají na míru střižené obleky a popíjejí drahý alkohol, takže existuje dost vysoká pravděpodobnost, že pracují ve finančnictví.

Já jsem naopak hromotlucký sportovec a právě teď v otrhaných džínách a svetru od Under Armour popíjím na konci baru z láhve pivo. Mám štěstí, že jsem našel prázdnou židli. Dneska je tu našlapáno. Prázdniny jsou v plném proudu, a tak bostonské bary přetékají lidmi, kteří si sem zaskočili odpočinout od práce nebo od školy.

Když jsem vklouzl na stoličku vedle těch tří chlápků, které teď špehuju, sotva mi věnovali pohled, proto mi nedělá potíže jejich debilní konverzaci poslouchat.

„Tak jaký je konečný skóre Bakera?“ zeptá se jeden z nich.

On a jeho blonďatý kámoš se zadívají na svého tmavovlasého kamaráda – toho, který je prý už nad hrobem.

„Osm procent,“ odpoví první chlap.

Blonďák je o něco velkorysejší. „Deset procent.“

„A co to dát přesně mezi na devět procent? Tak je šance jedna ku devíti.“

Když tak nad tím přemýšlím, možná že nedělají do financí. V duchu se snažím toho jejich čísla dopočítat, připadá mi ale, že ho jen tak hodili do placu, ne že by ho přímo vypočítali.

„Jděte do prdele. Mám rozhodně vyšší šanci,“ namítne Baker. „Viděli jste ty hodinky?“ Máchne levou rukou a ukáže lesklé rolexky.

„Devět ku jedný,“ trvá na svém první chlápek. „Ber, nebo nech být.“

Rolexák podrážděně zamručí a pohodí na bar několik bankovek. Jeho dva kámoši se přidají.

Pokud jsem to dobře pochopil, jejich plán je asi následující:

1. krok: Jeden z nich náhodně vybere některou z přítomných žen.

2. krok: Ostatní dva spočítají (a to je ještě hodně nadnesené), jaká je pravděpodobnost, že jejich kámoš z ní dostane její číslo.

3. krok: Pohodí na bar peníze.

4. krok: Chlápek ženu osloví a ta ho nevyhnutelně odmítne. On přijde o prachy, který vsadil, ale v dalším kole je získá zpátky, protože jeho kámoš taky skončí odmítnutý.

Celá ta jejich hra je zbytečná a pitomá.

Popíjím pivo a pobaveně sleduju, jak Rolexák přejde k nádherné ženě v obepnutých značkových šatech.

Při jeho příchodu žena nakrčí nos, což mi prozradí, že jeho kámoši za chvíli vyhrají pěkných pár peněz. Ti chlapi sice na sobě mají drahé obleky, ženy v tomhle baru jsou ovšem úplně mimo jejich ligu. A ženy na úrovni nemají chuť věnovat svůj čas dětinským pitomcům, protože vědí, že mají na víc.

Rolexák se vrátí ke svým kamarádům s prázdnou. Jeho kámoši se začnou radovat z výhry.

Blonďák se právě chystá vybrat nový cíl. Odložím láhev piva na hladký bar a prohodím: „Můžu si zahrát?“

Všichni tři se ke mně otočí. Rolexák sjede pohledem moje ležérní oblečení a ušklíbne se. „Sorry, kámo, ale tuhle hru si dovolit nemůžeš.“

Obrátím oči v sloup, vytáhnu peněženku a otevřu ji – tak, aby chlapi dobře viděli, kolik bankovek v ní mám.

„Já to risknu,“ prohodím přívětivě.

„Tos nás tu celou dobu poslouchal?“ zavrčí blonďák.

„Potichu fakt nejste. Navíc proti dobrý sázce nic nemám. Je mi jedno, o co se vsadíme – jdu do toho. Takže jakou šanci mám…“ Pomalu se rozhlédnu po přeplněném podniku. „U ní?“ dopovím.

Místo aby se tím směrem otočili, dál zírají na mě. Seskočím ze stoličky a dojdu k trojce kámošů. „Mrkejte na ni. Je to kus. Myslíte, že by z ní žabař jako já dostal číslo?“

První se probere Rolexák.

„Ta?“ Ne zrovna nenápadně kývne na krásnou ženskou, která si právě u barmana objednává pití. „Myslíš tu slečnu Neviňátko?“

Na tom, co říká, něco je. Holka působí docela nevinně. Jemný profil prozrazuje poprašek pih na nose a upravené světle hnědé vlasy jí spadají na ramena podobně jako několika ostatním ženám v tomhle baru. I v obepnutém černém svetru a krátké sukni vypadá spíš jako holka odvedle než jako sexbomba.

Tmavovlasý kámoš si odfrkne. „Jo, tak to hodně štěstí.“

Povytáhnu obočí. „Podle tebe nemám šanci?“

„Kámo, koukni na sebe. Seš… asi sportovec, co?“

„Buď to, nebo do sebe hází steroidy jak bonbóny,“ zavtipkuje blonďák.

„Jsem sportovec,“ přisvědčím, do detailů však nezacházím. Tihle chlápci na hokej moc nejsou, jinak by ve mně poznali nejnovější posilu bostonského týmu.

Nebo třeba nepoznali. Co jsem přestoupil z farmářského týmu k profíkům, na ledu jsem moc času nestrávil. Pořád se snažím trenérovi i spoluhráčům dokázat, co ve mně je. Během posledního zápasu se mi nicméně povedla asistence, to je fajn.

Gól by byl ovšem mnohem lepší.

„Jo, taková kočka jako ona se tě bude bát,“ varuje mě Rolexák. „Pravděpodobnost, že z ní dostaneš číslo, je… dvacet ku jedný.“

Jeho kámoši s ním souhlasí.

„To je pětadvacetiprocentní šance,“ oznámí mi jeden z nich. Jejich výpočty vážně nedávají smysl.

„Co když chci víc než jen její číslo?“ nadhodím.

Blonďák se uchechtne. „Chceš vědět, jaká je pravděpodobnost, že si ji odvedeš domů? Sto ku jedný.“

Znovu si brunetku prohlédnu. Na nohou má černé semišové kotníkové kozačky s hranatým podpatkem, jednu nohu přehozenou přes druhou a po troškách upíjí ze sklenky. Je zatraceně roztomilá.

„Dvě stě babek, že jí do pěti minut strčím jazyk do krku,“ oznámím velkohubě s arogantním úšklebkem.

„Jo, jasně, kámo,“ uchechtne se Rolexák. „Jestli sis nevšiml, ženy, co sem chodí, mají úroveň. Žádná z nich by ti nedovolila, abys na ni takhle na veřejnosti sáhl.“

To už na bar pokládám dvě stovky.

„Se bojíš mýho talentu, co?“ vysměju se mu.

„Cha! Tak fajn, jdu do toho,“ oznámí blonďák a na moje bankovky položí svoje dvě stovky. „Jdi se nechat odmítnout, milovníku.“

Zvednu láhev a dopiju zbytek piva.

„Na kuráž,“ oznámím trojici a Rolexák obrátí oči v sloup. „Teď se něco naučíte, pánové.“

Mrknu na ně a zamířím k vyhlédnuté ženě.

Okamžitě se na mě zadívá. Na rtech jí pohrává nesmělý úsměv. Bože, má fakt krásné rty. Plné, růžové a lesklé.

Zadíváme se na sebe a najednou všichni v baru zmizí. Holka má krásné a výmluvné hnědé oči, v nichž se právě teď zračí hlad, z něhož se mi zrychlí tep. Přitahuje mě tak silně, až mi nohy samy od sebe přidají do kroku.

Sotva jsem u ní, pozdravím ji chraplavým: „Ahoj.“

„Ahoj,“ odpoví.

Musí zaklonit hlavu, aby na mě viděla, protože sedí na stoličce a já se nad ní tyčím. Vždycky jsem byl mohutný, co jsem ovšem začal hrát hokej na vyšší úrovni, nabral jsem ještě víc svalů. Hrát hokej za profíky je fyzicky náročné.

„Můžu ti koupit drink?“ navrhnu.

Zvedne plnou sklenku. „Ne, děkuju, už jeden mám.“

„Tak ti koupím další.“

„Žádný další nebude. Musím se hlídat.“

„A pročpak?“

„Moc toho nevydržím. Už po jednom drinku mívám špičku.“ Pousměje se. „A po dvou drincích chci dělat nepravosti.“

Jo, tak z toho mi hned cuká v péru.

„Jak moc špatný nepravosti?“ zeptám se tiše.

Sice se začervená, před otázkou však neuhne. „Moc špatný.“

Zazubím se a rychlým gestem odchytnu barmana.

„Dáma si dá další drink,“ oznámím.

Dívka se zasměje. Z toho melodického zvuku mě příjemně zamrazí na zádech. Neskutečně mě přitahuje.

Volné místo vedle ní si nezaberu a zůstanu stát. Přistoupím však k ní, až se kolenem otře o můj bok. Přísahal bych, že se jí při tom doteku lehce zadrhl dech.

Ohlédnu se přes rameno. Moji noví kámoši nás se zájmem pozorují. Rolexák si teatrálně poklepe na hodinky, jako by mi připomínal, že čas běží.

„Podívej…“ Skloním se k jejímu uchu, aby mě slyšela. Tentokrát vidím, jak se jí zadrhne dech. Ostře se nadechne, až jí poskočí plná prsa. „Můj kámoš mi dává pětadvacetiprocentní šanci, že mi dáš na sebe číslo.“

Oči se jí prohnaně zalesknou. „Páni. Vypadá to, že ti tvůj kamarád moc nevěří. To mě mrzí.“

„Nemusí. Už jsem vyhrál navzdory horším pravděpodobnostem. Ale… povím ti tajemství…“ Rty se jí otřu o lalůček, když zašeptám: „Tvoje číslo nechci.“

Překvapením sebou trhne a zvedne ke mně zrak. „Nechceš?“

„Ne.“

„Tak co chceš?“ Rychle se napije ze sklenky.

Zamyslím se. „Chci tě políbit.“

Teď už se překvapeně zasměje. „Aha. To říkáš jen proto, že doufáš, že ti to dovolím, abys svým kamarádům dokázal, že nejsi žádný trapák.“

Znovu se ohlédnu přes rameno. Rolexák se samolibě ušklíbá. Znovu si poklepe na hodinky. Tik tak.

Pět minut skoro vypršelo. Moje vlastní hodinky mi prozrazují, že zbývají dvě minuty.

„Ne,“ odpovím. „To není ten pravý důvod, proč tě chci políbit.“

„Že není?“

„Není.“ Kousnu se do spodního rtu. „Chci tě políbit, protože jsi nejrajcovnější holka v tomhle baru.“ Pokrčím rameny. „Navíc je jasný, že oba chceme to samý.“

„Říká kdo?“ zeptá se nedůvěřivě.

„Říká fakt, že od chvíle, kdy jsem za tebou přišel, mi zíráš na rty.“

Přimhouří oči.

„Něco ti povím.“ Lehounce ji pohladím po štíhlé paži. Nedotýkám se jí na nahé kůži, přesto se viditelně zachvěje. „Moji kámoši si myslí, že jsi neviňátko. Varovali mě, že se někoho jako já, někoho velkýho a hrubýho, budeš bát. Víš ale, co si myslím?“

„Co?“ zašeptá se zatajeným dechem.

„Podle mě se ti velcí a hrubí muži líbí.“ Znovu se k ní skloním. V uchu má perličkovou náušnici s diamantem. Nemůžu si pomoct a špičkou jazyka jí ten drobný šperk olíznu.

Znovu se k mé spokojenosti ostře nadechne.

„Podle mě žádný neviňátko nejsi,“ pokračuju. „Pochybuju, že jsi hodná holčička. Právě teď mi chceš strčit jazyk do pusy a nechat se ode mě přímo tady přede všemi ojet tak tvrdě, až mi přitom rozškrábeš záda do krve.“

Žena hlasitě zasténá.

Právě se začínám domýšlivě usmívat, když mě náhle popadne za zátylek a tvrdě mě políbí.

„Máš pravdu,“ zašeptá mi do rtů. „Nejsem hodná holčička.“

Pták mi ztvrdne dřív, než mi dívka pronikne jazykem do úst. A když mi jím proklouzne do pootevřených rtů, tentokrát zasténám já. Chutná po ginu a sexu. Hladově jí polibek oplatím. Jako z dálky k nám doléhá hlasité hvízdání. Vsadím se, že se o to postarali moji noví kámoši makléři, mám však příliš napilno, než abych se ještě stíhal opájet jejich údivem.

Propletu s ní jazyk a jemně jí vklíním nohu mezi hebká stehna. Dám jí pocítit, jak jsem tvrdý.

„Bože,“ zašeptá. Odtrhne se ode mě a v očích se jí zračí čirý chtíč. „Co takhle odtud vypadnout někam do soukromí?“

„Ne. Chci tě teď hned.“ Můj hlas zní jako štěrk.

Několikrát zamrká. „Teď hned?“

„Hmmm.“ Jednou paží ji obejmu kolem pasu a škádlivě ji pohladím. „Prý máte na dámách velký kabinky…“

Položí mi dlaň na hruď. Ne však, aby mě odstrčila. I ona mě škádlí a rozpálenýma očima mi bloudí po těle. Nakloní hlavu a zeptá se: „Co by na to řekla tvoje přítelkyně?“

Hříšně se pousměju. „Řekla by… Pohni, Johne, potřebuju se udělat.“

Grace znovu zasténá.

„Přesně, jak jsem si myslel…,“ poškádlím ji, moji holku to však nerozhodí.

Občas se mi nechce věřit, že to ona kdysi dávno, když byla v prváku a já omylem zaklepal na její dveře, z nervozity plácala páté přes deváté. Z milé Grace Iversové, do které jsem se zamiloval, se stala tahle odvážná žena, sexy divoška, která se ode mě co nevidět nechá na dámských záchodcích ojet.

Pravda, Grace zvolila tento bar a předem si zkontrolovala čistotu toalet, než souhlasila, že si tu dneska tuhle hru zahrajeme. Takže ano, pořád je ta podivínka, kterou jsem před lety poznal. Zároveň je to ale moje nažhavená a po sexu prahnoucí přítelkyně.

Chytím ji za ruku a stáhnu ji ze stoličky. Jsem tvrdý jak kámen a potřebuju ulevit. Soudě podle jejího mělkého dechu je stejně vzrušená jako já.

„Tak co mi povíš?“ zeptám se a palcem ji pohladím po dlani.

Grace se zvedne na špičky kozaček na vysokém podpatku a přitiskne mi rty na ucho. „Pohni, Johne, potřebuju se udělat.“

Polknu zoufalý smích a nechám se od ní odvést k toaletám. Než vyjdeme ze dveří, naposledy se ohlédnu přes rameno. Makléři na mě zírají, jako bych byl ufon z jiné planety. Ukážu na peníze na baru a blahosklonně přikývnu, jako bych říkal: Klidně si to nechte.

Žádnou pitomou sázku vyhrát nepotřebuju. Už tak jsem ten nejšťastnější chlap v tomhle baru.

2. kapitola

Logan

„Opravdu jsi to nemusel dělat,“ ujišťuje mě Gracin otec, když zavřu kapotu jeho SUV. „Ne že bych si toho nevážil, připadám si ale jako pěkný blbeček, že tu kvůli mně takhle před Vánoci pracuješ.“

Čistým hadrem si setřu motorový olej z brady a snažím se nesmát. Mám Tima Iverse zatraceně rád, docela mě ale zneklidňuje, když dospělý muž používá slova jako „blbeček“.

Za ty čtyři roky, co chodím s jeho dcerou, bych napočítal na jedné ruce, kolikrát jsem toho muže slyšel nadávat. Velký rozdíl proti tomu, v jakém prostředí jsem vyrůstal já. Jsem synem alkoholika, který nadává za každým druhým slovem. Chudáka mámu si jednou zavolali do školky, protože jsem jinému dítěti nadával do „zasraných zmrdů“. Jo, to byla… hodně zlá a nešťastná doba.

Teď je naštěstí už všechno jinak. Táta už skoro čtyři roky nepije, a ačkoli jsme se tak úplně neusmířili, nenávist k němu už necítím.

Abych byl upřímný, otce jsem našel v Gracině tátovi. Je to slušný chlap, když tedy přehlédnete skutečnost, že dává přednost fotbalu před hokejem. Nikdo ovšem není dokonalý.

„Time, kamaráde. Nenechám si přece od svýho v podstatě táty platit za výměnu oleje, když to můžu udělat zdarma,“ oznámím mu. „Od dětství se motám kolem aut. Olej vyměním i se zavázanýma očima.“

„Určitě ti to nevadí?“ ujišťuje se a brýle s drátěnými obroučkami si posune výš na nosu. „Nikdy bych tvojí ochoty nezneužil, to snad víš, synku.“

Synku. Jo, tak tohle mě pokaždé dostane. Tim by mi takhle neměl říkat. Nejsme s Grace manželé. Když jsme spolu začali chodit, myslel jsem, že Gracin táta je z těch, kdo říká všem mladým klukům „synku“. Nic takového, oslovuje tak jen mě. Nebudu lhát, líbí se mi to.

„To vím, proto jsem vám to taky nabídl,“ odpovím. „A jak už jsem řekl, ani se neopovažujte cpát prachy do tý černý díry na peníze, co si říká autoopravna. Brácha se vám o auto postará. A zadarmo.“

„Jak se vlastně tvůj bratr má?“ Gracin táta zamkne auto a vydá se ke dveřím do garáže.

Vyjdu za ním na příjezdovou cestu, kde mě do obličeje okamžitě udeří studený vzduch. Letos v zimě zatím v Hastingsu nesněžilo, Grace se však zmínila, že podle předpovědi má přijít zítra ráno obrovská sněhová bouře. Paráda. Miluju Vánoce na sněhu.

„Jeff je v pohodě,“ odpovím. „Mám vám od něj vyřídit, že přeje veselý Vánoce. Mrzí je, že nedorazí dneska na večeři.“

Bratr s manželkou Kylie tráví letos svátky v Mexiku, kam odjeli spolu s Kyliinou rodinou. Její rodiče mají letos čtyřicáté výročí svatby, a tak se ho rozhodli oslavit ve velkém stylu a odjeli za sluncem. Dneska za námi ovšem přijede moje máma a nevlastní táta David. Bude to fajn. S Grace se vždycky dobře bavíme, když její upjatý táta molekulární biolog konverzuje s mým neuvěřitelně nevýrazným nevlastním tátou, který se živí jako účetní. Loni jsme se vsadili, kolik nudných témat stihnou během jednoho večera probrat. Grace vyhrála, protože tipovala přesně dvanáct. Já hádal deset, podcenil jsem však Timovu novou fascinaci starožitnými láhvemi na mléko a Davidovu nově založenou sbírku keramických slonů.

„Josie se taky omlouvá, že nepřijede,“ poví mi Tim s odkazem na Gracinu mámu, která žije v Paříži. Sice se Tim s Josie rozvedli už před lety, přesto si zůstali blízcí.

Na rozdíl od mých rodičů, kteří spolu nevydrží v jedné místnosti, přestože táta už roky nepije. S Grace jsme mnohokrát probírali, co bude, až se vezmeme – až, ne jestli, protože… no tak. Našli jsme v sobě navzájem toho pravého a oba to dobře víme. Taky jsme se ale kvůli tomu stresovali a přemýšleli, jak vyřešíme pozvánky. Nakonec jsme se rozhodli, že se vezmeme naprosto neplánovaně někde daleko, abychom se všem těmhle problémům vyhnuli, protože máma se raději svatby nezúčastní, než aby tam musela snášet tátu.

Ne že bych se mámě divil. Táta jí během manželství dělal ze života peklo. To ona roky řešila jeho opilství, stavy bezvědomí a opakovanou snahu o léčbu a zároveň v podstatě sama vychovávala dva syny. Pochybuju, že máma někdy obrátí. Je zázrak, že jsme mu aspoň já s Jeffem dokázali částečně odpustit.

„Už víš, jestli ti rozvrh dovolí zaletět s Grace v létě do Paříže?“ zeptá se Gracin táta, když obejdeme dům až k venkovní verandě.

„To záleží na tom, jestli se tým dostane do play-off. Na jednu stranu mě dva měsíce v Paříži fakt lákají. Znamenalo by to ale, že si v play-off nezahraju, a to by bylo na prd.“

Tim se uchechtne. „Víš, kdybys hrál fotbal, sezóna by ti skončila v únoru a pak bys měl na tu cestu čas…“

„Jednoho dne vás přivážu k židli a přinutím vás dívat se pořád dokola na hokejová utkání, až si ten sport nakonec zamilujete.“

„To ti nevyjde,“ oznámí zvesela.

Zazubím se. „Vůbec nevěříte mým mučitelským schopnostem.“

Zrovna dojdeme ke schodům do domu, když u chodníku zastaví velká hnědá dodávka. Zarazím se. V první chvíli mě napadne, že dorazili máma s Davidem, všimnu si však loga UPS.

„Kurýři ještě pořád rozvážejí?“ zarazí se Tim. „Čtyřiadvacátého v šest večer? Chudáci.“

Chudák kurýr je celý rozcuchaný a vypadá vyčerpaně. V jedné ruce k nám nese kartonovou krabici a v druhé drží velký mobil.

„Brý večír,“ pozdraví, když k nám dojde. „Veselé Vánoce a omlouvám se za vyrušení. Jste moji dnešní poslední zákazníci. Vezu balík pro Grace Iversovou.“

„Veselé Vánoce,“ opětuje mu Tim. „Grace je moje dcera. Je vevnitř, můžu pro ni zaběhnout, ať vám to podepíše.“

„Není potřeba. Stačí mi podpis kohokoli, kdo je doma.“ Kurýr podá Timovi mobil a stylus. Gracin táta se podškrábne, kurýr se s námi rozloučí a svižným krokem se vrátí k autu. Není pochyb o tom, že se těší domů za rodinou.

„Kdo to posílá?“ zeptám se.

Tim si přečte adresu odesílatele. „Není tu jméno. Stojí tu jenom poštovní schránka s bostonskou adresou.“

Balík, který mi Tim předá, má asi půl metru na půl metru a neváží skoro nic.

Přimhouřím oči: „Co když je v tom bomba?“

„Tak to bouchne a všichni umřeme a atomy, které nás tvoří, se využijí někde jinde ve vesmíru.“

„Všem veselé Vánoce!“ popřeju mu s přehnaným nadšením a obrátím oči v sloup. „Vy fakt víte, jak člověku zvednout náladu.“

„Co je to?“ zeptá se Grace, když vejdeme do obývacího pokoje velkého viktoriánského domu.

„Nevím. Právě to dorazilo.“ Nabídnu jí krabici. „Pro tebe.“

Grace se opět, jak to má ve zvyku, kdykoli přemýšlí, roztomile kousne do rtu. Zadívá se na překrásně zdobený strom a hromady zabalených dárků pod ním.

„Tam to odložit nemůžeme,“ rozhodne se nakonec. „Asi bych to zítra ráno nezvládla, kdyby mezi nimi byla jedna krabice, která by nevypadala stejně kouzelně jako ostatní.“

Odfrknu si. „Klidně ji zabalím, jestli chceš.“

„Žádný balicí papír už nezbyl.“

„Tak to zabalím do novin. Nebo do pečicího papíru.“

Moje přítelkyně na mě zůstane zírat. „Tak tohle jsem neslyšela.“

Její táta, ten zrádce, se zasměje.

„Fajn, tak to prostě otevři teď,“ navrhnu jí. „Ani nevíme, od koho to je, takže technicky vzato to třeba ani není oficiální vánoční dárek. Tak na padesát procent jsem přesvědčenej, že je to bomba, ale neboj, krásko, tvůj táta mě ujistil, že až vybuchneme, naše atomy si najdou jinej účel existence.“

Grace si povzdechne. „Občas ti vážně nerozumím.“

S těmi slovy zamíří do kuchyně pro nůžky.

Zálibně si prohlížím její zadek, který vypadá v sytě rudých legínách fakt parádně. Legíny doplnila červenobílým pruhovaným svetrem. Její táta má na sobě podobný svetr, jen jeho je červeno-zelený a je na něm špatně upletená verze soba. Když jsem ho v něm viděl poprvé, myslel jsem, že je to kočka. Ten hrozný svetr pro něj upletla Gracina máma, když byla Grace ještě malá. V naší rodině jsme nezažili moc hezkých Vánoc, proto přiznávám, že se mi tyhle podivné vánoční tradice Iversových moc líbí.

„Dobře, tak se mrkneme, co to tu máme,“ oznámí Grace nadšeně, když rozřízne lepicí pásku na krabici.

Nepolevuju v ostražitosti, protože jsem ještě pořád nevyloučil možnost, že se jedná o pokus o atentát.

Grace otevře krabici a vytáhne z ní lístek se vzkazem. Svraští obočí.

„Co tam stojí?“ zajímá mě.

„Píše se tu: ‚Chyběla jsi mi.‘“

Okamžitě jsem v pozoru. Co to sakra je? Kdo do prdele posílá mojí přítelkyni dárky se vzkazy Chyběla jsi mi?

„Možná je to od tvojí mámy?“ nadhodí Tim, který se tváří stejně zmateně.

Grace zaloví v moři saténového papíru, a když nahmatá to, co se v krabici skrývá, zamračí se. Vytáhne úlovek. Zahlédnu jen bílo-modro-černou skvrnu, protože Grace náhle vyjekne a předmět odhodí, jako by ji pálil v dlani.

„Ne!“ zavrčí. „Ne. Ne. Ne. Ne, ne, ne, ne .“ Naštvaně se ke mně otočí a zabodne prst do vzduchu. „Zbav se ho, Johne.“

A sakra. Dojdu ke krabici. Je mi jasné, o co tu jde. Mám pocit, že moc dobře vím, co se v krabici skrývá, a – jo.

Je to Alexander.

Vytáhnu porcelánovou panenku z krabice a Gracin táta svraští obočí.

„Co je to?“ zeptá se.

„Ne,“ opakuje Grace a ukazuje přitom na mě. „Chci, aby zmizel. Hned!“

„Co mám podle tebe udělat?“ opáčím. „Vyhodit ho do koše?“

Grace po mém návrhu zbledne. „To nemůžeš. Co když ho naštveš?“

„Jasně, že ho tím naštvu. Koukni na něj. Ten je naštvanej nonstop.“

Při pohledu do Alexandrova obličeje se snažím neotřást. Nemůžu uvěřit, že jsem ho neviděl sedm nádherných měsíců. Na žebříčku divných starožitných panenek tahle zaujímá první místo. Z nepřirozeně bílého porcelánového obličeje koukají velké bezduché modré oči s divně silným černým obočím, maličká červená pusa a černé vlasy, které se mu na čele sbíhají do špičky. Na sobě má modrou halenu, bílý šátek kolem krku, černé sako, kraťasy a naleštěné červené boty.

Nic úchylnějšího jsem v životě neviděl.

„A dost,“ oznámí Grace. „Už se s Garrettem nesmíš kamarádit. Zakazuju ti to. Myslím to vážně.“

„Na jeho obranu musím říct, že s tím začal Dean,“ připomenu jí.

„Ani s ním už se nesmíš kamarádit. Tuckera si smíš nechat, protože vím, že tenhle krám nesnáší stejně jako já.“

„To si myslíš, že mně se líbí?“ Zůstanu na ni zírat. „Se na to podívej!“ Zamávám Grace Alexandrem před nosem. Grace se okamžitě odtáhne, aby se jeho buclatým ručkám vyhnula.

„Já to nechápu,“ ozve se Tim a natáhne se po panence. „Vždyť je to velkolepý kousek! Hotové umělecké dílo.“ Obdivně si panenku prohlíží, zatímco na něj já a jeho dcera zděšeně zíráme.

„Panebože, tati.“ Grace si povzdechne. „Teď už zná tvůj dotek.“

„Vyrobili ji v Německu?“ Tim si dál Alexandra prohlíží. „Vypadá, že je německý. Z devatenáctého století?“

„Vaše znalost starožitných panenek mě znepokojuje,“ přiznám otevřeně. „A ne, neděláme si legraci. Odložte ho, než se do vás otiskne. Pro nás je pozdě – už nás zná. Vy se ale ještě můžete zachránit.“

„Před čím?“

„Je prokletý,“ prohlásí Grace zachmuřeně.

Přikývnu. „Občas na vás i mrkne.“

Tim přejede prsty po pohyblivých víčkách. „Tento mechanismus je starý několik staletí. Pokud se oči samy od sebe zavírají a otevírají, je panenka pravděpodobně poškozená.“

„Hned ho polož,“ prosí ho Grace.

Jako fakt. Chce ten chlap snad umřít, nebo co? Garrett nejspíš ano, protože očividně touží po tom, abych ho při nejbližší příležitosti, kdy se zas uvidíme, zavraždil. Mám Garretta Grahama rád jako bratra. Je můj nejbližší kamarád. Můj spoluhráč. Je kurevsky boží. Musí nám to ale dělat zrovna na Vánoce?

Pravda, před několika měsíci jsem zneužil svůj klíč od bytu, kde Garrett bydlí s přítelkyní, a na Hanniny narozeniny tam Alexandra propašoval. Ale i tak.

„Nebude vám vadit, když si ho vyfotím a nechám odhadnout cenu?“ zeptá se Tim, který nezapře svou akademickou stránku.

„Ušetřím vám čas. Stojí čtyři tácy,“ prozradím mu.

Tim povytáhne obočí. „Čtyři tisíce dolarů?“

Grace souhlasně přikývne. „To je další důvod, proč ho nemůžeme dát pryč. Nepřipadá mi správné vyhodit takovou hromadu peněz.“

„Před pár lety ho Dean koupil na nějaký aukci starožitností,“ vysvětlím. „V popisu stálo, že je ta panenka prokletá, takže Deanovi připadalo jako super nápad, aby ji koupil Tuckově dceři, která tehdy byla ještě mimino. Sabrina se mohla zbláznit, a tak počkala, až za několik měsíců přijeli Dean s Allie do města a v jejich hotelu někoho podplatila, aby panenku položil Deanovi na polštář.“

Grace se zasměje. „Allie říkala, že když rozsvítil a uviděl tam Alexandra, zaječel jak malá holka.“

„A teď už je z toho tradice,“ dopovím napůl s úsměvem, napůl s povzdechem. „V podstatě si všichni Alexandra navzájem posíláme, když to ten druhý nejmíň čeká.“

„Co o něm říkal prodejce?“ zeptá se Tim se zájmem. „Má to nějaký příběh?“

Grace zavrtí hlavou. „Tati, prosím, přestaň mu říkat ‚to‘. Vždyť tě slyší.“

„Prodávali ho s kartičkou s informacemi,“ odpovím a pokrčím přitom rameny. „Nevím, kdo tu kartičku teď má, ale ve zkratce – jmenuje se Alexander. Patřil chlapečkovi jménem Willie, který během zlaté horečky umřel na cestě do Kalifornie. Celá rodina kromě Willieho umřela hladem. Chudák kluk několik dní hledal pomoc, spadl do rokle, zlomil si nohu a za několik dní umřel působením přírodních živlů.“

Grace se otřese. „Když ho našli, tiskl si Alexandra k hrudi. Ten psychopat, který panenku prodával, tvrdil, že Willieho duch přešel těsně před jeho smrtí do Alexandra.“

Tim vykulí oči. „Ježíši. Tak to je sakra drsný.“

Zůstanu na něj zírat s pusou dokořán. „Vážně jste právě řekl sprostý slovo?“

„A ty se divíš?“ Tim vrátí Alexandra do krabice, kterou zavře. „Co kdybychom ho uklidili na půdu? Každou chvíli dorazí Jean a David. Nemusí to vidět.“

Tim Ivers s rozhodným přikývnutím odnese krabici pryč. Upřímně řečeno nevím, jestli to myslí vážně, nebo to jen s námi hraje.

Rty mi cukají smíchem. Otočím se ke Grace. „Tak. Alexander skončí na půdě. Lepší?“

„Je ještě pořád v domě?“

„Ano, ano –“

„Tak ne, není to lepší.“

Se širokým úsměvem ji chytím kolem pasu a přitáhnu k sobě. Skloním se a otřu rty o její.

„A co teď?“ zeptám se tiše.

„O trošičku lepší to je,“ ustoupí.

Znovu ji políbím a Grace se ke mně přivine a obejme mě kolem krku. Kruci. Právě tohle mi na zápasech venku chybí nejvíc. Věděl jsem, že život profesionálního hokejisty bude těžký, nečekal jsem ovšem, jak moc mi Grace bude chybět, kdykoli odjedu z města.

„Štve mě, že musíš zas jet,“ zašeptá mi do rtů. Očividně myslí na totéž.

„Ještě pár dní tu budu,“ připomenu jí.

Kousne se do rtu a přitiskne se tváří k levé části mé hrudi.

„Ani tak moc času nemáme,“ postěžuje si tak tiše, že ji skoro neslyším.

Nadechnu se sladké vůně jejích vlasů a přitáhnu si ji ještě blíž. Má pravdu. Není to moc času.

3. kapitola

Grace

Několik dní po Vánocích Logan odjede na západní pobřeží, kde ho čeká pětidenní šňůra utkání. Vůbec mě to nepřekvapuje, protože takhle my si žijeme. Naše rozvrhy se většinou překrývají.

Mám vánoční prázdniny a jsem doma? Logan je pryč.

Má Logan pár dní volno a je doma? Já trčím v Hastingsu v kampusu Briarovy univerzity, pětačtyřicet minut autem od svého přítele.

Do útulného domu z hnědých cihel jsme se nastěhovali, protože stojí přesně na půl cesty mezi Hastingsem a Bostonem, kde sídlí Loganův tým. Novoanglické zimy však umí být dost nepředvídatelné, takže když je počasí na dvě věci, cesta nám trvá dvakrát tak dlouho, čímž se nám vzácný čas, který můžeme trávit spolu, podstatně zkrátí. Je to ovšem kompromis, s nímž musíme až do mé promoce žít.

Naštěstí v květnu oficiálně dostuduju. Oba se moc těšíme, až si v Bostonu najdeme nový byt. Ačkoli… Nevím, co budeme dělat, když si najdu práci, která nebude v Bostonu. Zatím jsme tuto možnost neprobírali. A modlím se, abychom ji probírat ani nemuseli.

Univerzitní rádio a televize ovšem fungují v běžném režimu i přes zimní prázdniny, proto následující den po Loganově odjezdu vyrazím do práce. Letos jsem manažerkou stanice, což obnáší hodně zodpovědnosti – a řešení hromady mezilidských problémů. Neustále uklidňuju ega a nesnesitelné povahy „hvězd“ a dnešek není výjimkou. Už jsem uhasila několik drobných požárů, mezi něž patří i hádka mezi Pacem a Evelyn, moderátory nejoblíbenějšího rádiového pořadu na Briaru, tentokrát o osobní hygieně.

Jediným světlým okamžikem mého hektického rána je pozdní snídaně s bývalou spolubydlící Daisy. Když ji v kavárně konečně uvidím, doslova se k ní rozběhnu.

Nějakým zázrakem pro nás ukořistila malý stolek vzadu. Docela úspěch vzhledem k tomu, že v kavárně je prakticky nonstop plno.

„Ahoj!“ pozdravím ji nadšeně, když si svleču kabát.

Daisy vstane a obejme mě. Sedí v teple kavárny delší dobu, proto se tu už ohřála, zatímco já jsem po mrazivé cestě přes celý kampus úplně studená.

„Jé! Jsi ledová jak rampouch! Posaď se, objednala jsem ti latté.“

„Díky,“ odpovím vděčně. „Mám jenom hodinu, takže se najíme asi tak teď hned.“

„Rozkaz!“

Posadíme se a začneme zkoumat menu. Moc bohaté zrovna není, protože kavárna nabízí jen sendviče a pečivo. Daisy nám odběhne objednat a během čekání na jídlo usrkáváme kávu.

„Vypadáš vystresovaně,“ prohlásí bez obalu.

„Taky jsem. Zrovna jsem Paceu Dawsonovi hodinu vysvětlovala, proč by měl zase začít používat deodorant.“

Daisy zbledne. „Proč s tím přestal?“

Promnu si spánky, které mě buší bolestí z toho, s jakou lidskou hloupostí jsem pr ávě měla co do činění. „Chtěl tím protestovat proti znečišťování oceánů plasty.“

Daisy se uchechtne. „To nechápu.“

„Co je na tom k nepochopení?“ ušklíbnu se jízlivě. „Deodoranty jsou přece balené v plastovém obalu. Oceány jsou plné plastů. A tak na protest proti takové nemravnosti musí zasmradit celé studio.“

Daisy málem vyprskne kávu. „Aha. Vím, že se s ním skoro nedá pracovat, ale musíš uznat, že ten kluk má boží hlody.“

„Nakonec si Evelyn dupla a pohrozila, že v rádiu skončí, jestli Pace zas nezačne používat deodorant. Seděla jsem tam s nimi a jednala jako prostředník, dokud Pace s Evelyniným požadavkem nesouhlasil – za podmínky, že Evelyn daruje dvě stě dolarů dobročinné organizaci, která se zabývá ochranou oceánů.“

„Vůbec jsem netušila, že mu tak záleží na životním prostředí.“

„Životní prostředí je mu putna. Jeho nová přítelkyně se minulý týden dívala na nějaký dokument o velrybách a asi jí to změnilo život, nebo co.“

Přinesou nám jídlo, a tak s Daisy nad sendviči probíráme, co je nového. Povídáme si o přednáškách, o jejím novém příteli, o mé nové práci na stanici. Nakonec přijde na přetřes i můj vztah, když však oznámím, že je všechno v pohodě, Daisy moji masku prohlédne.

„Co se děje?“ zeptá se. „Vy se s Loganem hádáte?“

„Ne,“ ujistím ji. „Vůbec ne.“

„Tak o co jde? Proč zníš tak nějak… ech, když jsem se na Logana zeptala?“

„Protože všechno je tak nějak ech,“ přiznám.

„Jak ech?“

„Oba máme moc práce. A Logan je v jednom kuse pryč. Tenhle měsíc strávil mimo město víc dní, než kolik jich byl doma. Vánoce byly moc fajn, ale krátké. Hned po svátcích odjel na zápasy ven.“

Daisy mi věnuje soucitný pohled a zakousne se do tuňákového sendviče. Pomalu kouše, polkne a zeptá se: „A co sex?“

„Po pravdě skvělý.“ Přesněji řečeno moc skvělý. Před očima se mi mihne ten večer, kdy jsme v baru předstírali, že se vůbec neznáme. Při té hříšné vzpomínce se celá zachvěju.

Sex, který následoval, byl vážně parádní. Na veřejnosti si to moc často nerozdáváme, ale když už… tak to vážně stojí za to. V posteli nám to vždycky šlo. Asi proto je ta vzdálenost mezi námi k nevydržení. Když jsme spolu, všechno je stejně dokonalé a vášnivé jako na začátku našeho vztahu. Problém je najít čas, kdy bychom mohli být spolu. Čas je pro nás dost vzácná komodita.

Nejsem s Loganem nešťastná. Spíš naopak, chci s ním být mnohem víc. Můj kluk mi chybí.

„Být od sebe je těžké,“ přiznám Daisy.

„To si dovedu představit. Co se s tím ale dá dělat? Těžko může nechat hokeje. A ty přece pět měsíců před promocí neodejdeš ze školy.“

„To ne,“ souhlasím.

„A rozejít se taky nechcete.“

Teď se úplně zhrozím. „Jasně že ne.“

„Možná byste se měli vzít.“

Musím se pousmát. „Tak tohle je podle tebe řešení? Svatba?“

„Obě víme, že se jednoho dne stejně vezmete.“ Pokrčí rameny. „Když vás bude vázat něco trvalejšího, třeba pro vás bude tohle stresové období snesitelnější. Kdykoli na vás vaše odloučení dopadne, připomenete si, že se nemusíte bát, že se navzájem docela odcizíte, protože váš vztah stojí na extra pevném základu v podobě manželství.“

„To vlastně není tak špatný nápad,“ uznám. „A Logana si chci vzít, to jo. Problém je kdy. I kdybychom odjeli a vzali se někde naprosto neplánovaně, kdy bychom na to měli čas?“ Nešťastně si povzdechnu. „Pořád jsme v jednom kole nebo každý v jiném státě.“

„Tak to holt musíte vydržet,“ prohlásí Daisy.

Má pravdu.

Je to ovšem těžké. Logan mi chybí. Štve mě, že se po přednáškách vracím do prázdného bytu. Štve mě, že abych svého přítele viděla, musím si zapnout televizi. Štve mě, že jsem ze samého učení na zkoušky příliš unavená na to, abychom si s Loganem zašli do kina nebo na večeři. Štve mě i to, že se Logan vrací po zvlášť náročném utkání celý pomlácený a příliš vyčerpaný na to, aby se se mnou zvládl aspoň pomazlit.

Den jednoduše nemá dost hodin, a když teď vedu stanici, je to ještě horší. Na vysokou jsem nastoupila s tím, že jsem nevěděla, čemu se chci po promoci věnovat. Původně jsem uvažovala, že bych mohla být psycholožka. V druháku jsem si našla práci producentky univerzitního rádia, rozhodla se, že se tomu chci věnovat i dál, a tak je pro mě teď těžké vykašlat se na přednášku nebo se hodit marod jen proto, že má Logan zrovna hodinu dvě volno. Oba máme další závazky, které jsou pro nás důležité. Takže, jak právě řekla Daisy, musíme to holt vydržet.

„Promiň,“ povzdechnu si. „Nechci ti kazit náladu. S Loganem se máme moc dobře. Jen je to občas těžké –“

Telefon mi cinkne. Přišla textovka. Mrknu na displej a při pohledu na Loganovu zprávu se usměju. Informuje mě, že tým v pořádku přistál v Kalifornii. Totéž mi hlásil včera, když dorazili do Nevady. Jsem ráda, že mi o sobě dává vědět.

„Vteřinku,“ povím kamarádce a sepíšu odpověď. „Jen Loganovi popřeju hodně štěstí při dnešním utkání.“

Logan mi hned odpoví.

Logan: Díky, zlato. Škoda, že tu se mnou nejsi.

Grace: Ano, škoda.

Logan: Mám ti po utkání zavolat?

Grace: To záleží na tom, kolik tu bude hodin.

Logan: Zkusila bys zůstat vzhůru? Včera jsme spolu mluvili asi dvě minuty :(

Grace: Já vím. Promiň. Dám si dneska litry kafe, abych neusnula!

Tu první část svého slibu chci sice dodržet – tedy že vypiju spoustu kafe – problém je, že když se večer vracím ze školy domů, po kávě se mi chce spát. Bývám k smrti utahaná, mám sotva dost energie na to, abych se navečeřela a osprchovala.

O půlnoci, kdy mi Logan napíše, abychom si popovídali, už dávno spím jako zařezaná.

4. kapitola

Logan

Grace: Jak to šlo na tiskové konferenci?

Logan: V pohodě. Pár otázek jsem podělal, mluvil jsem moc dlouho. Gar na všechno odpovídá krátce a k věci. Ale taky je to starej mazák.

Grace: Určitě sis vedl skvěle <3

Logan: No, trenér mě potom nevyrazil, tak jsem asi novinářskou zkoušku zvládl.

Grace: Jestli tě vyhodí, nakopu ho.

Při pohledu na tu zprávu se usměju. Zrovna jsem se po dnešním utkání proti San José vrátil do hotelu a jsem nabuzenej jak blázen. Nakonec mě stejně přemůže vyčerpání, obvykle ale chvíli trvá, než ze mě vyprchá adrenalin ze zápasu.

Logan: Ale i tak, DOM.

Grace: DOM? Jsem moc unavená, tohle nerozkóduju.

Logan: Dost o mně. Povídej, cos dneska dělala.

Grace: Můžeme si popovídat zítra? Už jsem v posteli.

Je jedna v noci :(

Kruci. Jasně že je už v posteli. Tady je sice teprve deset, na východním pobřeží však Grace už dávno spí.

Představím si ji zachumlanou pod flanelovým povlečením. V Nové Anglii právě mrzne, takže nejspíš spí v kostkovaných kalhotách a triku s dlouhým rukávem a nápisem VEVERKY VÁLEJ! Vůbec netušíme, co to znamená, protože na triku je i ananas. Ponožky si však na noc nebere. Bez ohledu na teplotu spí bosá a chodidla má vždycky jak kus ledu. Kdykoli se k sobě v posteli tulíme, tiskne si je k mým lýtkům, protože je to proradná potvora.

Promnu si unavené oči. Krucinál. Chybí mi.

Napíšu jí: Chybíš mi.

Neodpoví. Nejspíš usnula. Ještě chvíli hypnotizuju displej, na odpověď však čekám marně. A tak si otevřu jiné vlákno zpráv a napíšu Garrettovi.

Logan: Co drink v baru?

Garrett: Jasná páka.

Sejdeme se dole a v hotelovém baru si najdeme tichý kout. Moc lidí tu není, takže na pivo nečekáme dlouho. Ťukneme si láhvemi o sebe a oba se napijeme, já víc než on.

Garrett mě chvíli pozoruje. „Co se děje?“

„Nic,“ zalžu.

Podezíravě přimhouří oči. „Přísahám bohu, že jestli na mě zase spustíš kvůli Alexandrovi, jdu pryč. Vloupal ses do našeho domu a nastražil jsi ho tam, abys vyděsil Wellsku. Jestli si myslíš, že se ti omluvím za to, že jsem ti ho nechal doručit na Vánoce, tak na to můžeš s klidem zapomenout, mladej.“

Nakloním hlavu na stranu. Mám co dělat, abych se nerozesmál. „Skončils?“

„Ano,“ zavrčí.

„Dobře. Protože ani já se nehodlám omlouvat. A víš proč, mladej ? Počkat, takhle si teď říkáme? Sice to nechápu, ale fajn, klidně. Podívej, všichni jsme si v úchylných porcelánových rukách Alexandra vytrpěli svoje. To, žes přišel na řadu zrovna na Hanniny narozky, je jenom náhoda.“

Garrettův vztek se změní v úsměv. „Komu ho pošleš jako dalšímu?“

„Říkal jsem si, že bych ho mohl poslat Tuckovi jako svatební dar.“ Náš nejlepší kamarád Tucker se letos na jaře konečně žení s matkou svého dítěte, s kterou tři roky žije v hříchu na hromádce, neznaboh jeden. Docela mě překvapuje, že jim se Sabrinou trvalo takovou dobu, než se do toho rozhodli praštit – jsou zasnoubení snad celou věčnost – podle mě ale Sabrina nejdřív chtěla dostudovat práva. V květnu promuje na Harvardu.

„Kámo, ani se neopovažuj.“ Přísahal bych, že Garrett celý zbledl. „Nikomu nesmíš kazit svatbu.“

„Ale svátky klidně?“ opáčím.

„Holky bývají na narozky a svátky v klídku, v pohodě. O svatbách? Jako by jim ruplo v bedně.“ Varovně zavrtí hlavou. „Sabrina by ti urvala koule, kdybys jí to provedl.“

Asi má pravdu. „Fajn, tak ho přehodím na Deana. Stejně si to zaslouží víc.“

„Svatá pravda, bratře.“

Kolem našeho stolu projde krásná mladá hnědovláska, a když si nás všimne, zarazí se. Připravím se na vykulený pohled a pronikavý jekot, prosbu o autogram nebo fotku se slavným Garrettem Grahamem. Musím jí ovšem nechat, že zachová klid.

„Dneska to byl pěkný zápas,“ poví nám nesměle a uchváceným pohledem přitom těká mezi mnou a Garrettem.

Oba se napijeme z láhví.

„Díky,“ odpoví Garrett se zdvořilým úsměvem.

„Není zač. Pěkný večer.“ Mávne nám a odejde. Podpatky jejích lodiček klapou o mramorovou podlahu. Zastaví se u recepce, kde se dá do řeči s recepčním, a celou dobu po nás přes rameno hází pohledy.

„To zíráš, co, hvězdo?“ rýpnu si pobaveně. „Už po tobě ani nechtěj fotku. Jsi starej a okoukanej.“

Gar obrátí oči v sloup. „Nevšiml jsem si, že by o fotku prosila tebe, zelenáči. Tak už mi povíš, proč tu s tebou popíjím, místo abych nahoře spal do krásy?“

Pořádně si přihnu piva a pomalu láhev postavím na stůl.

„Bojím se, že se Grace se mnou rozejde.“