Gerbešín a hezouni

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivanka Devátá

Gerbešín a hezouni – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Ivanka Devátá, 2022

Cover illustration © Iva Hüttnerová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-267-2386-8

ISBN e-knihy 978-80-267-2420-9 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-267-2421-6 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-2422-3 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

Módu si můžete koupit, ale styl, ten musíte mít.

Coco Chanel

Předmluva

Ivanka Devátá, pravá dáma a stálice našeho nakladatelství, umí vyprávět o módě stejně sugestivně jako například o vaření. Když vám bude popisovat rodinný recept na svíčkovou, zjistíte, že najednou stojíte u plotny a krouháte zeleninu. Když se rozpovídá o šatech do tanečních nebo vlastnoručně háčkovaných rukavičkách, najednou je vám líto, že věčně oblékáte jenom džíny. Tak jsme se rozhodli Ivanku poprosit o knížku na téma jejích nejpamětihodnějších životních modelů a vy ten svět elegance i nostalgie právě držíte v ruce.

Pro případ, že byste knížky jedné z našich nejúspěšnějších spisovatelek neměli nebo neznali komplet, vypodložili jsme fazonu této novinky několika povídkami z jejího zlatého fondu – pro lesk a šmrnc.

Varování: čtení této knihy způsobuje nákupy nového oblečení a návštěvy u švadleny!

GERBEŠÍN

Vůbec si nepamatuji, zda byla bílá, růžová, květovaná… A jaký měla střih. Já jen vím, že byla „gerbešínová“. A že mě dost míchalo, že se rodiče smáli, když jsem před každým výletem pištěla: „Já si vezmu gerbešínovou!“ To je moje první vzpomínka na název látky. Ani se moc nedivím, že můj šedesátiletý syn vůbec nevěděl, co to krepdešín je. Já jsem od té doby také žádné krepdešínové šaty neměla. Snad se přestaly dělat, nahradily je různé umělotiny, nejspíš původem z Číny. Tak buď sbohem, moje krásná milovaná gerbešínová halenko!

Pak přišla válka. Z té si pamatuji praktické zástěrky. Byly to skoro šaty, jen bez rukávů, a zapínaly se vzadu. Byly šikovné, mohla jsem do nich nosit trička nebo blůzky, které měly nějakou tu málo viditelnou chybičku. Nejméně v oblibě jsem měla černé klotové zástěrky, které postrádaly jakýkoli půvab, jenom ta praktičnost jim nescházela. Ale i dobré klotové zástěrky byly proti některým mým dalším kostýmkům slušivé. Měla jsem také oblíbené šatičky „organdy“, jak se tenkrát říkalo. Byly bleděmodré s nějakými drobnými kytičkami. Maminka mi je vždycky naškrobila a nažehlila. Ty mi moc slušely. Nosila jsem je hlavně na májovou mši, ale také na pouť, nebo když jsem šla poprvé do školy. Pak jsem z nich vyrostla a nevím, kde je jim konec.

Když jsem byla tak velká, že „organdy“ šatičky už jsem nosit nemohla, maminka mi upletla jakési bílé s modrou sametovou stuhou v místech, kde mi o moc později měla narůst prsa. Byly zákeřné. Ráno se tvářily jako šatičky pro děvčátko mého věku. V poledne už byly vytahané pod kolena a večer jsem klopýtala přes pletené žvance jako opilec z plesu. Maminka v nich našla zalíbení, jelikož se jí zdálo, že mi vydrží až do svatby. Ale já jsem je tak strašně nenáviděla! Dnes vůbec nevím, kam se poděly.

Jeden čas se také nosily šaty s folklorním vyšíváním. Maminka měla na svých šatech široký vyšitý pás a já vyšívanou obrubu sukýnky a nějakou vyšívaný také u krku a na rukávkách. Tyhle šatečky jsem nosila ráda, ale žel, také jsem z nich vyrostla.

V zimě jsme za války nosili „dřevnaté“ zimníky, které štípaly, a nejlepší bylo, když jsme si je mohli ve škole sundat. K nim jsme obouvali filcové válenky, ty bývaly dost pěkné. Nejradši jsem ovšem měla rukávník, jelikož v něm bylo teplo, a i když se levá ruka vyndala a chvíli šermovala v ledovém vzduchu, jakmile se vrátila do štuclu, bylo jí v něm za chvíli teplo. Ježíš, ty štucly jsem měla tak ráda.

Babi s dědou chovali králíky a jeden čas měli angoráky. Když je děda ostříhal, srst poslal někam do továrny a pak přišla krásná přadýnka. Maminka mi z nich pletla všelijaké svetýrky, dokonce i když už jsem odjela do školy v Brně. Nejvíc si pamatuji na světle fialový s černě pruhovaným sedýlkem.

Po válce „dřevnaté“ zimníky nahradil hubertus – nebyl slušivý, ale aspoň neštípal. S kamarádkou Světlou jsme si k němu koupily rádiovky, a když jsme šly po ulici, měly jsme pocit, že se na nás každý dívá. To Evička Riessnerová, ta nosila věci z Ameriky. Také měla jakýsi svetřík jakoby z angory. Chlupy na něm byly tak dlouhé! Moc jí slušel. A ty šaty! Vždycky měla něco extra. Nevím, jestli jí šila maminka, nebo nosila oblečení po sestřenici, ale ve srovnání s námi byla prostě jiná.

Když na tu dobu vzpomínám, vybavuji si, že mi maminka koupila vepřovicové sandály a dvoje ponožky. Žluté a zelené. Položila jsem si je k posteli a takřka celou noc jsem nemohla spát, jak jsem se rozhodovala, zda si vezmu příští den žluté, nebo zelené. Také mi naši hned po válce koupili „dělané“ polobotky, které vypadaly dost chlapecky, ale byly nové! Brzy po válce jsem dostala k Ježíšku dvoje boty: lyžáky a bruslařské. Oboje krásné, lemované bílou kůží. Vypadaly nádherně! A to naši museli vědět, že z nich za dva roky vyrostu a bude po parádě. Moji rodiče byli moc hodní.

Byla jsem skromné dítě. Co mi maminka připravila, to jsem si ráno vzala. Ale přece jsem měla nejradši jedny šaty. Byly přešité (tenkrát se hodně přešívalo) z nějaké tmavomodré látky s malými uzlíčky. Ale protože látky bylo málo, měla jsem je od ramen až dolů nastavené šedou látkou. Myslím, že byly slušivé. A také jsem dostala nový béžový kabát, nosívala jsem ho jen v neděli. K němu jsem si uháčkovala čepici. Ta čepice mi ale po vyprání do rána neuschla, a tak já jsem si ji tenkrát nasadila ještě vlhkou.

Ve třinácti jsem měla něco jako sukni a bolerko ze žlutohnědé látky a do toho hnědou halenku z obarvené padákoviny. Mně by se více líbila černo-bílá kostka, ale měla jsem tuhle, a tak jsem ji oddaně nosila. A jednou přišla úplná rána. Z Ameriky jsem dostala látku na šaty – růžovou, prolamovanou. Voněla novotou. Maminka mi z ní ušila něco jako letní šatičky a já jsem se natřásala úplně americky.

Nosila jsem také tmavomodrý klobouček, ve kterém jsem vypadala jako hříbek, ale byl holt nový, tak jsem ho musela unosit. Paní doktorová od Světly to komentovala dost jedovatě: „A hele, Světla přišla po týdnu v témže klobouku, to je prostě život.“ Světla mi připadala ve stínu velkolepé Evičky vždycky méně hezká. Po mamince zdědila skoliózu, a pak, no co si budeme povídat, mě brunetky zrovna moc neberou. O to horší bylo, že za pár let se jeden mladý muž dal slyšet, jak se mu Světla líbila a že měla nádherné hnědé oči. No teda, já se svýma jiskrnýma očičkama… Už je to asi osmdesát let a mě to pořád pálí. „Světla měla nádherné hnědé oči.“ To už bych byla radši slyšela: „Eva měla nádherné vlnité vlasy,“ protože ty byly vidět! Ale hnědé oči? Kdo ví, kam ten kluk svoje dal.

Neměla bych zapomenout na punčochy. Jako děti jsme nosily prašivé kšíry – takové tkanice, kterými se punčošky uvazovaly. Když mi bylo asi deset let, přemýšlela jsem o tom, že by ty punčochy někde nad stehny mohly být silnější a vyšší, aby líp držely a já bych se pak nemusela ráno co ráno soukat do kšírů. Vlastně jsem tehdy vymyslela punčocháče. Takový exot jsem byla! A vidíte, zase mě někdo předešel. Kolik jsem mohla vydělat prachů! No nic, stalo se.

Také si vzpomínám, jak maminka přijela do Prahy a šly jsme spolu koupit na dva tvídové kabáty. Mně se moc líbila jedna látka, ale maminka mi vysvětlila, že je o sto korun na metr dražší, a to že si nemůžeme dovolit. Tak jsem bez reptání svolila k té levnější. Když si vzpomenu na rozmařilost syna Adama, hlavně aby oblečení bylo značkové… Darmo mluvit. Aspoň že Mára byl skromný.

Když se tatínek stal šéfem plzeňského rozhlasového orchestru, stěhovali jsme se za ním. Pro mě to byla tragédie. První školní den v Plzni jsem si vzala tmavomodré šaty s bílými manžetami a jakýmisi špičkami u límečku. Ony špičky byly velice nápadné, a já těm šatům proto říkala „vlaštovičky“. Tak jsem tedy stála ve vlaštovičkách u zdi a srdce mi dunělo… Byla jsem v představách v Brně: před očima mi běželo, jak se všichni vítají, volají na sebe, a div jsem neplakala. Pak se kolem mě nahromadily plzeňské svazačky, uvítaly mě a za stálého štěbetání poslaly do lavice k Martě, která prý byla také z Moravy. Zatím byla na chmelu.

Když jsem se usadila v lavici, kluci si špitali: „Přišla k nám střihna!“ Mně se to nelíbilo, protože mi to slovo připomínalo stehna. Ale už jsem se uvelebila, a když jsem kolem sebe spatřila asi pět obdivem mrtvých chlapců, bylo mi zase dobře. A když jsem Martě přebrala Pavla, tak to bylo báječné. S hochy jsem to tenkrát uměla. Pořád jsem se tvářila, že jsem jen kamarádka, a než se nadáli, už v tom byli až po uši. Jo, jo, tak se na to musí! Ale s Martou jsem se přátelila dál. Nějak jsme tu moji zradu přešly, dokonce jsme spolu chodily na rande. Každá s jiným, pochopitelně!

Nejstrašnější to s oblečením bylo, když jsem měla chodit do tanečních. Maminka po večerech obíhala všechny židovské obchodníky, kteří měli něco ulitého, a s velkou slávou přinesla jakýsi bílý satén, ze kterého se později šily podprsenky. Dali mi ušít tógu, hladkou stranou nahoru, a dole na sukni a také kolem rukávů byla látka použitá z rubové strany. No, moc nádherně jsem nevypadala. Eva měla (to se ví!) šaty z bílého tylu ozdobené hrachorem. A Hana Součková… o ní se mi ani mluvit nechce. Nebyla moc hezká, ale šaty měla vždycky nádherné. Takže, sakra, ty látky byly! Jenom já jsem je neměla.

Taneční jsem jakž takž přežila, i když jsem se třeba jednou musela spokojit jen s šedou sukní, bílou halenkou a červenou kravatou s bílými puntíky jako pro Ferdu Mravence. Pak přišly šaty od prvního svatého přijímání, nastavené jinou látkou. Bylo to dost vidět. Potom jsem měla bleděmodré šaty s plisovanou sukní a s kytičkou fialek na prsou. Ty byly krásné. Maminka si ovšem moc přála, abych si vzala šaty růžové, jenže já chtěla ty bleděmodré. Ale maminka se držela a hořekovala: „Dostanu žlučníkový záchvat! Budeš to mít na svědomí a Pánbůh tě potrestá!“ (I když ten žlučník měla dávno odoperovaný.) Tvrdila tedy, že dostane záchvat srdeční, ačkoli měla srdce báječné. A já jsem se tvářila, jestli jako umře kvůli šatům. Kdyby bývala řekla: „Ivuško, podívej se, ty bleděmodrý jsou krásný, ale taneční potrvají dlouho, a když si je necháš na později, tak to bude něco. Vezmi si dneska ty růžový.“ Ale to ona ne. Ona si vždycky trvala na svém: „Protože máš poslouchat! Proto!“ A pak dodala: „Tak nemusíme nikam.“ Myslela si, že začnu brečet, ale já jsem odsekla, že si tedy půjdu číst. Už ani nevím, jak to dopadlo, protože maminka se mnou do tanečních samozřejmě jít chtěla.

To víte, tenkrát to prostě chodilo jinak. Dlouhé šaty se nosily jenom na prodlouženou. Ale stejně jsem nikdy neseděla v koutě, pořád jsem byla v jednom kole. Na maškarní jsem šla za Pepinu Rejholcovou, žádná sličná květinářka nebo princezna. Pepina! Dost jsem se divila, že se za mě maminka nestyděla a doprovodila mě.

Na maturitním plese jsem při dámské volence šla pro Tondu Živného, který byl neuvěřitelně chytrý, ale také strašně ošklivý. Měla jsem strach, že pro něj nikdo nepřijde, tak jsem šla já. Toníčku, Toníčku… Myslela jsem si o tobě tenkrát, že tě čeká nějaké báječné místo, a pak tě chlapci přivezli na maturitní večírek v kolečkovém křesle a všichni se složili na tvoji večeři, protože jsi neměl žádný peníz. Já tam tehdy nebyla, tak jsem se ani nemohla rozloučit. Tady vidíte, k čemu jsou jedničky, když to potom takhle dopadne.

K maturitě jsme museli jít ve svazáckém. Maminka mi za to koupila látku na dvoje šaty, abych si užila. Jedny byly bílé s bordurou kolem sukně a rukávků a druhé červené s úplně holými zády a velkým límcem. Svazák nesvazák, byla jsem holka jako květ!

ZIMA

V zimě jsme především chodili bruslit a lyžovat v tom nejteplejším, co jsme měli. Na sobě dva svetry, sukýnku, punčocháče, případně nějaký blejzr. Pamatuji si, že jsem se okamžitě ozvala, když mě naši chytili za kabátek, abych si nevyrazila zuby, až padnu, a já divoce máchala rukama a křičela: „Já sama! Já sama!“ Vždycky jsem všechno chtěla dělat sama, i kdybych se u toho měla zabít. Bruslit jsem se naučila úplně sama, a dobře.

Na gymplu jsem chodila na kluziště každý den. Jednou jsem šla domů až za tmy a nějaký mladík se mě ptal, jestli nevím, kde bydlí Kovářovi… aby mi pak zajel rukou mezi nohy a začal mě ohmatávat. Tenkrát jsem ho bruslí praštila do hlavy a začala řvát tak strašně, že utekl. A naši doma večeřeli a vůbec neslyšeli, že ječím. Vidíte, jak je dobré umět si poradit sama!

Na lyžích jsem ovšem musela mít šponovky a k tomu takovou bundičku z plátna, podšitou něčím teplým. Teda, my jsme museli být otužilí! Když si tatínek dal šít nový frak, dali mi ušít šponovky z jeho kalhot. Ale to byly šponovky, to vám řeknu! Mohla jsem se v nich válet ve sněhu, a když jsem vstala, sníh odpadl a já byla zase jako nová. Ty látky na frak se fasovaly a určitě byly úchvatné. Kdepak v socialistických, to bych tenkrát vypadala!