Praha strašidelná

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Arnošt Goldflam

Praha strašidelná – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Milí čtenáři, děti i dospělí,

v minulé knížce Strašidelné Brno jsem sepsal všelijaké příhody z Brna, což je město, kde jsem se narodil a dobře ho znám. Teď už pár let žiju v Praze, tu tak dobře neznám, a tak jsem si většinu těch příběhů chtěl a musel vymyslet. Snad se vám budou také líbit, budete se bát jen tak akorát, což by mě velmi těšilo. Kdyby vás ty moje historie bavily, byl bych jako autor spokojen. Ilustrace jsou dílem mé ženy Petry, mně se líbí a doufám, že se budou líbit i vám. Takže tahle knížka, Praha strašidelná, je věnována všem čtenářům, kteří mají rádi pohádky a lehké mrazení v zádech. Děkuji vám a doufám, že se při čtení náležitě pobavíte!

Srdečně váš Arnošt Goldflam

Standa jde spát a zdají se mu sny

Standa miloval spánek, jenže se mu ho nedostávalo. Když mu bylo asi tak třináct let, měl pocit, že nikdy není dost vyspalý. Snil o tom, že jednou upadne do bezesného spánku a ráno se probudí čilý a odpočinutý. To se nestávalo. Když měl ráno vstávat do školy, musela ho budit celá rodina, matka, otec, oba sourozenci. Volali na něj, třásli s ním, ale on se jen ohnal rukou, otočil se na druhou stranu a okamžitě zase usnul. Vůbec nevěděli, co s ním mají dělat. I jeho samotného to mrzelo, že jim přidělává takové starosti. Nevěděl si s tím rady, tak se rozhodl – a také to všem doma oznámil –, že se rozhodně bude budit sám.

Když měl svátek nebo narozeniny, měl jen jedno jediné přání. Budík. Kolem své postele rozestavil armádu budíků, některé vyluzovaly co nejhlasitější zvonění, jiné zase hrály melodii, cvrlikaly jako ptáci, další bučely jako kráva nebo kokrhaly jako kohout. Proto musel mít i samostatný pokoj, jinak by se u nich doma nevyspal nikdo. Ještě štěstí, že jejich domek stál na okraji Prahy, v modřanské ulici Na Beránku, uprostřed zahrady, takže žádní sousedé nebyli tak blízko, aby je všelijaké ty budíky nebo pokřik rodiny budily.

Také míval sny, a to hlavně ty nepříjemné. Zdálo se mu třeba, že se na něho s řevem žene nepřátelské vojsko z dávných dob mávající meči a píkami, divoká zvěř, která se ho chystá rozsápat, gangsteři střílející z revolverů, divoženky ze Šárky nebo pod vodou žraloci a obrovské chobotnice. Zkrátka byl vždycky ohrožen na životě vším, co si jen člověk dokáže představit. Hulákající dav ho vedl na šibenici nebo na kříž, lidojedi s ním smýkali na ohniště, aby ho pak snědli. Někdy ho také nějací zlotřilci zakopali do mraveniště, kde ho pojídali termiti, nebo do země, tam se nemohl ani hnout a hlavu mu rozklovávali supi nebo okusovali šakali. Vždycky to ale nakonec dobře dopadlo, probudil se v poslední chvíli, zcela vyčerpán, než přišlo to nejhorší, jeho konec.

Tak trpíval celou noc a není divu, že se pak ráno nemohl probudit, poněvadž se vlastně nikdy dost nevyspal. Ve škole také občas usínal a nebyl k probuzení. Učitelky myslely, že to dělá schválně, rodiče i sourozenci ho litovali, když jim vyprávěl, jaké hrůzy se mu to zase zdály. Jenomže nikdo nevěděl, jak mu pomoci. Chodili s ním do všelijakých nemocnic, do spánkových laboratoří, navštěvovali různé léčitele a kořenářky, jenže zatím mu nikdo nepomohl.

Také míval sny, a to hlavně ty nepříjemné.

Jednou se rodiče dozvěděli o jedné staré paní, která prý lidem pomáhá už mnoho let a snad docela úspěšně. Bydlí prý někde ve Zdibech ve starém zámku, musí se jí napsat dopis, ovšemže rukou, ona už podle písma pozná, jestli je tomu člověku pomoci, a když dojde k názoru, že ano, odepíše a na určitý den toho dotyčného nebo tu dotyčnou pozve k sobě. Tak uspořádali rodinnou radu. Posadili se kolem stolu, radili se a nebralo to konce. Nakonec došli k závěru, že už vyzkoušeli všechno, co mohli, a že každý pokus stojí za to. Řekli Standovi, ať té paní všechno dopodrobna vypíše, na co si jen vzpomene, ať rozhodně nic nevynechá, žádnou maličkost. Standa tedy usedl ke svému stolku, odsunul učebnice a sešity a poctivě všecko sepsal. Dopis dali do obálky, napsali adresu, nalepili známku a odeslali.

Dlouho se nic nedělo. Uběhl jeden týden, dva týdny, měsíc – a nic. Teprve asi za měsíc a půl přišla trochu pomačkaná obálka, která, jak se zdálo, musela obejít celý svět. S napětím se zase všichni sešli u rodinného stolu, sesedli se v očekávání toho, co přijde, a četli dopis napsaný písmem, jakým se psávalo dříve, krasopisným, jenže už trochu roztřepaným, jako by se té paní třásla ruka.

„Přijeďte příští měsíc 23. v sobotu v poledne, tedy ve dvanáct hodin, ke mně domů. Budu Vás čekat. Vilemína.“

Byli nakonec rádi, že můžou přijít, i když si nedělali velké naděje. Ale byli rozhodnuti, že zkusit by se to mělo. V nejhorším přijdou o jednu sobotu.

Měsíc utekl v očekávání docela rychle. Otec zkontroloval jejich staré auto, aby bylo na cestu připraveno v dobrém stavu. Vyjeli dokonce o nějakou tu chvilku dříve, aby měli rezervu. Celou cestu v podstatě mlčeli, přece jen byli v napětí. Standa ovšem podřimoval, otec beze slova řídil a matka se tvářila, že čte knížku. Občas se netrpělivě zeptala na cestu, jedou-li dobře, to znamená správnou cestou i rychlostí, nehrozí-li zpoždění. Otec jen prstem ukázal na navigaci a mlčel dál. Cesta trvala asi dvě a půl hodiny. Konečně se na tabuli objevil název vesnice, a když dojeli k cíli, zjistili, že stojí před poněkud pobořeným zámkem. Se zvědavostí a se zájmem ho obešli, hledali samozřejmě vchod. Když ho nenašli, vrátili se na místo, kde předtím zastavili, a rozhlíželi se. Bylo skoro dvanáct, nejvyšší čas. Vtom zaskřípala dřevěná vrátka, něco jako dvířka od chléva, která byla skryta v kamenné zdi, a vyšla podivná starší paní, pěkně oblečená, v kožíšku a holínkách. Na hlavě měla krásnou starodávnou šálu a pod ní blond vlasy, načechrané v lokýnky jako nějaké mladé děvčátko. Pravila jemným hláskem: „Tak jste tady, už jsem vás čekala. Kterýpak z vás je ten nešťastný Standa, co mně napsal ten dopis, co?“

„To jsem já,“ řekl Standa trochu třesoucím se hlasem. Paní pak ukázala prstem na zbytek rodiny a povídá: „A toto je tvoje rodina, matka, otec a tví sourozenci? Jestli se ovšem nemýlím.“ Rodina přisvědčila a podivná paní řekla: „Já jsem hraběnka Karolína Vilemína Adelaida ze zdejšího rodu. Naše rodina žije na tomto zámku už šest set padesát let. Všichni už jsou dávno mrtví nebo odsud odešli, jenom já jsem zůstala. No tak pojďte dovnitř. Dávejte pozor, kudy jdete, ať si cestou neublížíte.“

Na ta slova se otočila, vešla do těch vrátek a naše rodina za ní. Kráčeli temnou chodbou, patrně nějakou dávno vykopanou a svého času možná i tajnou, jejíž zdi byly vyloženy velikými kameny. V chodbě bylo málo světla a po cestě se museli přidržovat vlhkých zdí. Nešli dlouho, na konci se ukázalo trochu světla, jen odlesk zpoza rohu, a když k tomu světlu zabočili, otevřel se před nimi pohled do velikého sálu, kde zářily stovky a tisíce svíček. V sále jako by se všechno změnilo. Všude vycpaná zvířata, medvědi s vyceněnými zuby, ze kterých šel strach, jeleni a losi s bujným parožím, dokonce i nějaké mumifikované postavy podivného trpasličího exotického kmene. Celý sál byl obložen nepochybně vzácným dřevem a všude také visely staré, poněkud zašlé obrazy se zvláštními výjevy mučení, upalování hříšníků a kacířů a hodování lidojedů u planoucích ohňů.

Celou rodinu obestřel strach. Na výzvu staré dámy se posadili k velikému stolu uprostřed sálu, rodiče napřímení se ztuhlými zády a rukama v klíně, děti zase velmi způsobně s rukama založenýma vzadu za zády, jako nějací velmi slušní školáci. Seděli, ani se nepohnuli. Zámecká paní vzala svýma poněkud vyhublýma rukama Standu za ramena, odvedla ho na druhý konec velikého sálu a usadila ho ke kulatému stolku z lidských kostí. Sama si sedla proti němu, sevřela mu dlaň a upřeně ho pozorovala. Tu mu sáhla na nos, tu ho zase zatahala za ušní lalůčky. Pak dlouze z obou stran zkoumala jeho ruku, patrně z ní zkoušela něco vyčíst. Přitom vůbec nemluvila, jen pro sebe si něco mumlala a pak vždycky těžce vzdychla: „Ách, ach, á jejeje.“ Po nějaké půlhodince ho odvlekla zpět k tomu velikému stolu, kde seděla rodina, která napětím skoro ani nedýchala. Pak ta dáma promluvila:

„Je to těžké, on váš syn, abych tak řekla, není docela v pořádku. A my s tím něco musíme udělat, jinak bude zle. Kluk je zesláblý, může se sesypat a bude po něm. To já nemůžu dovolit, nemyslíte?“

„No určitě to nedovolte, vždyť on už je hubenej jako proutek, jsou mu vidět kosti, jak je vyzáblej,“ pravila maminka a sourozenci se přidali: „My bysme ho klidně přeprali malíčkem!“

A otec řekl: „Jestli s tím něco můžete udělat, tak prosím udělejte, ať to stojí, co to stojí, i když sami nic moc nemáme. A co byste tedy navrhovala…“ otec váhal, jak dámu oslovit, pak zvolil oslovení: „milostivá paní?“

Stará dáma s blond lokýnkami se polichoceně usmála a na chvíli se zamyslela. Poté s hlubokým povzdechem pravila: „No něco musíte vydržet, nedá se nic dělat. Říkáte, že váš syn má těžké noci a pak úmorné, únavné dny. Dám vám tadyhle tu lahvičku. Hodinku předtím, než půjde spát, si z ní dá čajovou lžičku, tu pak zapije vodou a usne. Jenže teď to přijde! Jestli měl těžké noci, bude to teď tři dny ještě horší. Každou noc, ovšem jen ve snu, skončí strašlivou smrtí. Bude nejspíš hrozně křičet, řvát úzkostí, ale vy ho musíte nechat, ať se děje, co se děje. Nechoďte za ním dřív než ráno po východu slunce. Bude vám ho líto, ale musíte to ty tři dny vydržet. A pak by se to mělo zlepšit, mělo by to všechno zmizet.“

Tak vzali lahvičku, poděkovali, nabízeli peníze, ale hraběcí vědma si nic nechtěla vzít, že peníze nepotřebuje. A potom, až bude Standovi dobře, ať se přijede ukázat. Cestu že už znají. S tím odjeli. Cestou domů mlčeli v očekávání, jak to všechno dopadne.

První noc byla hrozná. Standovi se zdálo, že ho vedou na popraviště, všude kolem plno lidí, ti řvali a žádali jeho smrt. Zněly bubny, nastoupili vojáci, namířili pušky, zazněl povel a vojáci vystřelili. Standa přímo cítil, jak mu kulky vnikají do těla, jak se mu zařezávají do masa a jak umírá. Vnímal ještě chvíli, i když byl mrtev. Naložili ho na dvoukolák, vysypali do jámy a pak už neslyšel, neviděl a necítil nic. Byl prostě mrtev.

Druhého dne ráno se probudil jako obyčejně, vyčerpán a nevyspalý. Večer si vzal svou lžičku kapek, ulehl do postele a čekal, co bude. Tentokrát pro něho přišli, že ho oběsí. Zase ho odvedli na dřevěnou tribunu popraviště, tam mu kat navlékl smyčku na krk, opět za zvuků bubnů a řevu davu, pod Standou se otevřelo propadlo a padl do prázdna. Jeho tělo se zatřepalo v křeči a bylo po něm. S dalšími mrtvými ho pak odvezli na smetiště a tam pohodili psům, kteří jejich těla rvali na kusy. Pak už nebylo nic, jen tma a vytí zdivočelých psů.

Třetího dne zrána se Standa probudil v očekávání posledního snu a poslední noci. Sotva večer ulehl a zavřel oči, už pro něho zase přišli. Tentokrát se sekyrou. Navlékli ho do košile bez límce, a i když se bránil, musel položit hlavu na špalek. Dav okolo zběsile řval, kat v rudé kápi se rozmáchl sekyrou a setnul mu hlavu. Rty se ještě hýbaly, jako by Standa něco říkal. Možná i říkal, ale nebylo poznat co. Hlava putovala davem jako nějaký míč, pohazovali si jí, kopali do ní, až zmizela kdovíkde. Standa už neexistoval.

… jako by se konečně vyspal po veškerém tom trápení a soužení.

A to byla třetí noc a pak čtvrtý den. Za ty tři noci byl Standa třikrát mrtev. Když se za ním ráno přišla celá rodina podívat, jaké bylo jejich překvapení, když ho našli čilého a veselého, snad i odpočinutého, jako by se po veškerém tom trápení a soužení konečně vyspal. A od té doby byl pokoj.

Hned příští sobotu se opět vypravili tím starým autem za hraběcí dámou s blonďatými loknami, aby jí poděkovali. Chodili kolem polozbořeného zámku, hledali vrátka, kterými posledně vstoupili do toho krásného sálu, dokonce zámek několikrát obešli, jenže nikde nic. Po paní hraběnce, té staré dámě, ani památky. Jen vzpomínky zbyly.

O Milušce

Když bylo Milušce osm let, zemřela jí maminka a ona zůstala v Ruzyni, tenkrát ještě malé vsi za Prahou, sama se svým otcem. On nebyl zlý, ba právě naopak, byl moc hodný, jenže jak říkám, až moc. A také byl líný. Neuměl nikomu říct ne, a teď už ani pořádně neměl komu. A taktéž byl dost nešikovný, nevěděl si v domácnosti vůbec s ničím rady. Nevěděl, jak uvařit oběd, neuměl vyprat prádlo, nedovedl si poradit s úklidem, ba neuměl ani vydělat peníze, aby Milušku i sebe uživil. A tak jen seděl v kuchyni a stěžoval si a naříkal. Pořád jen bědoval, hlavu v dlaních, oči obrácené vzhůru k nebesům a jen opakoval: „Ach božíčku, božíčku můj, cos mi to jenom udělal, za co mě tak trestáš?“ Jenže k činu se nijak neměl.

Milušce ho bylo líto, ale byla ještě malá, měla dost starostí sama se sebou. Dřív to bylo přece jenom jiné, dokud ještě byla maminka naživu, o všechno se postarala ona, ba i tatínkovi uměla poradit, tak to ještě doma jakžtakž šlo. Ale když maminka onemocněla a pak přišel její konec, nebylo nikoho, kdo by jim pomohl nebo aspoň poradil. A tak to šlo den za dnem, tatínek seděl s hlavou v dlaních jako bez ducha a jen naříkal a stěžoval si Pánubohu, no a Miluška mohla být ráda, že neumřela hlady. Tu a tam jí dali hodní sousedé kousek chleba nebo pár brambor, slepičky, co běhaly po dvoře, snesly občas pár vajíček, takže přežívali, jak to jen šlo, ovšem díky Milušce. Jednoho dne, kdy už doma opravdu nebylo co do úst ani co na sebe, rozhodla se Miluška, že se musí něco stát. Tatínkovi nijak poradit nemohla, on by si ani nedal říct, když stále jen bědoval a nikoho neposlouchal a byl by možná zemřel hlady, kdyby mu Miluška tu a tam nedala kousek darovaného chleba nebo neuvařila vajíčko. A i těch pár soust snědl a možná ani pořádně nevěděl, co jí, a pořád jen opakoval to svoje: „Achich ouvej, proč jsi mě opustil, božíčku můj nešťastnej.“