Hard Land

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Benedict Wells

Hard Land – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2021 by Diogenes Verlag AG, Zurich

All rights reserved

Translation © Michaela Škultéty, 2022

Cover design © Michaela Treuerová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7662-422-1

ISBN e-knihy 978-80-7662-433-7 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-434-4 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-432-0 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Leonii a Lukasovi

„Life moves pretty fast.

If you don’t stop and look around once in a while, you could miss it.“

Ferris Bueller

Vlny

Číslo 1

Tohle léto jsem se zamiloval a moje máma umřela.

Už je to všechno víc než rok, ale pro mě to vždycky bude „tohle“ léto. Je to docela zvláštní, ale často myslím na to, jak jsem tehdy stál za domem a hadicí kropil zahradu. Začínaly prázdniny, a z tý hory nudy, která se přede mnou tyčila, jsem ještě neobrousil ani špičku.

Civěl jsem na pole v dálce. Vzduch byl nehybnej, a čím dýl jsem koukal na tu idylickou krajinu, tím víc se na okrajích rozostřovala. Až jsem zase ucejtil strach, kterej jsem znal z dětství: Že se ten okamžik vzápětí zvrhne a stane se něco zlýho… Ale můj pocit byl jako obvykle klamnej. Protože se samozřejmě zase vůbec nic nestalo.

Dokud si mě naši nezavolali do obýváku.

O prázdninách se některý věci změnily skoro přes noc, jako když s překvapením zjistíte, že jste o kousek vyrostli. Často mě zničehonic zaplavil divnej vztek a já si kladl otázky, který mě nikdy předtím nenapadly. Třeba proč je většina dospělejch celá žhavá pracovat a přivádět na svět děti, když nakonec beztak přijde smrt a všechno smete. A jestli může bejt máma s tátou vůbec šťastná, když si vezmu, jakej s ním měla život.

Ti dva teda každopádně seděli na gauči v obýváku a oznámili mi, že pro mě mají báječný zprávy.

„Mluvili jsme s tetou Eileen,“ řekla máma, „můžeš ji na pár týdnů navštívit. Jimmy a Doug se na tebe těší.“

Snažil jsem se ovládnout svůj dech. Jimmy a Doug byli moji bratranci z Kansasu, dohromady vážili jako kůň a už se mnou několikrát pěkně vyběhli. Dovedl jsem si představit, že se na mě těší. Při poslední návštěvě jsem se před nima schoval na skládce a celej den se trefoval kamínky do zrezivělý cedule.

„To nemůžete udělat… Fakticky, už tam nikdy nepojedu.“

Táta řekl přísně jako vždycky: „Ale ano, prospěje ti to! Poslední dobou jsi zase jenom vysedával u sebe v pokoji. Musíš ven a mezi lidi.“

A máma řekla: „Zlato, já vím, že ta situace se mnou je pro tebe… složitá. Ale právě proto je dobře, že nebudeš tak sám. Třeba si ve Wichitě najdeš i pár kamarádů.“

Takže o tohle šlo, ta věc s kamarády byla velký téma už několik měsíců. Bylo mi skoro šestnáct a oni se ke mně chovali jako k mrněti.

„Kamarádil jsem se Steviem!“ Upřeně jsem na ni zíral. „Kdyby byl ještě tady, vůbec bysme tuhle pitomou debatu nevedli!“

Máma ke mně přicupitala. I když působila tak křehce, přitiskla mě k sobě a na okamžik tímhle rozhovorem problesklo cosi vážnějšího. Jenomže já to tehdy nechtěl vidět.

„Já k tetě Eileen nechci,“ řekl jsem jenom, s tím nejsmutnějším pohledem, kterýho jsem byl schopnej. Poslední šance se z toho vykroutit.

Ale na mámu to neplatilo. „Promiň, zlato, musíš to zvládnout.“

Představil jsem si svůj prázdninovej program v Kansasu. Přes den: Zábava a napětí na skládce komunálního odpadu. Po večerech: Chvaty a hmaty s Jimmym a Dougem.

Fajn. Bylo načase rodičům věcně vysvětlit, proč něco takovýho nepřichází v úvahu. Přesvědčím je svejma promyšlenejma argumentama, takže jim bude jednou provždy jasný, že už jsem dost starej a budu si život řídit sám.

„Trhněte si!“ zařval jsem a oddusal nahoru.

Odpoledne jsem vystrčil hlavu z pokoje a poslouchal: máma odešla do svýho knihkupectví. Jako vždycky, když byla pryč, se atmosféra v domě změnila. Okamžitě jsem vycejtil, že on je ještě tady. Existovaly dva druhy ticha; neutrální ticho a pak ticho mýho otce. Zádumčivý mlčení, slyšel jsem ho i u sebe nahoře. Přikradl jsem se dolů. Táta bezvládně trčel v obýváku před televizí, díval se na opakování seriálu The Fall Guy a skutečně si vypnul zvuk. Nikdy jsme si nebyli moc blízký a ten rok už jsme spolu skoro vůbec nemluvili. Nevěděl jsem, jestli je to kvůli mámině nemoci, protože nemůže najít práci nebo neví, co si se mnou počít. Věděl jsem jen, že jedenáct týdnů prázdnin s ním doma nedám.

Až do večera jsem se potuloval ulicema. Protože jsem byl bez peněz, šel jsem do herny Replay Arcade v nákupním centru podívat se, jestli někdo překonal rekord v Defenderu. A málem jsem si prvně troufl i k Larrymu – jenže pak jsem z ulice zahlédl Chucka Bannistera. Larry’s byla v Grady instituce, bistro, kam chodila veškerá starší mládež. Existovalo několik nepsanejch zákonů. Třeba že v patnácti tam nemáte co dělat. A už vůbec ne, pokud uvnitř sedí psychopat jako Chuck Bannister, kterej vám jde po krku.

Místo toho jsem si sedl na zídku. Chvíli jsem pozoroval projíždějící auta, pak jsem měl najednou před očima zase obrázky s mámou. Tehdy jsem na to myslel neustále, v těch nejnemožnějších chvílích. Bylo to jako hluboký bzučení v hlavě. Občas byl kolem mě dostatečnej hluk, abych ho neslyšel. Nikdy ale nezmizelo úplně.

Cestou domů jsem míjel jediný kino, který v naší díře bylo: Metropolis. V sousedním Hudsonville, známým hlavně díky obrovskýmu vězení, měli multiplex, kde se promítaly všechny nejnovější trháky. Zato naše kino byla prastará zašívárna pro důchodce a na konci roku ho měli zrušit. Ve výloze viselo už několik tejdnů oznámení:

METROPOLIS
Hledá se výpomoc!

Vedle byl plakát s nějakým francouzským černobílým filmem, žádnej div, že budou zavírat.

Chtěl jsem jít dál, když vtom jsem z foyer uslyšel hlasy a nastražil uši: U pokladny stáli dva kluci a blonďatá holka v zaměstnaneckejch tričkách, všichni starší než já. Holka mi byla trochu povědomá. Při mluvení se předkláněla, jako by vykládala něco děsně napínavýho, pak ji rozesmála poznámka jednoho z kluků. Vzápětí všichni tři zmizeli v sále. Naposled jsem vzhlédl k bílé ceduli s červenými písmeny M-E-T-R-O-P-O-L-I-S („I“ viselo nakřivo, jako kdyby zakoplo) a šel domů.

Naši hráli v kuchyni scrabble. Jako vždycky se zdálo, že vyhraje táta. Systematicky a bez nápadu se mámě snažil bránit ve sbírání bodů, zatímco ona raději skládala krásný, ale neužitečný slova jako okouzlení a merinovlna. Ani jinak by ti dva nemohli bejt rozdílnější: máma malá a drobná, s brýlema, v pestrobarevný halence a s vlastnoručně drhanýma náramkama na zápěstích. Byla posedlá knížkama, a když se s váma loučila, skoro pokaždý ještě doporučila nějakej román. Zato na tátovi bylo poznat, že bejval sportovec. Lehce prošedivělej, silnej medvěd, jako obvykle měl na sobě džíny a tričko. A kromě novin prakticky nečetl.

Před večeří rodiče řekli, že si v nejbližších dnech ještě jednou „bez dramat“ promluvíme o Kansasu – pak jsme měli moji nejoblíbenější pizzu. Nejspíš si mysleli, že mě tímhle laciným trikem uchlácholí, no a měli pravdu. Přesto si pamatuju, že jsem večer nemohl usnout. Ležel jsem v posteli a říkal si: Mít pár kamarádů by možná nebylo tak špatný. A taky jsem si pomyslel: Proč jsem sakra tak děsně tichej?

Tak třeba moje ségra Jean: Přišla na svět, okamžitě byla sebevědomá a na všechno si troufla, zatímco já se fakticky bál každý kraviny. Dřív jsem kvůli úzkostný poruše dokonce musel chodit ke školní psycholožce. Jednou jsem nedokázal vkročit do vydýchaný tělocvičny, jindy jsem při vyučování dostal záchvat paniky. Pokaždý to bylo, jako kdyby byl můj rozum skladiště se spoustou světel a najednou začalo jedno světlo po druhým vypadávat, až jsem se ocitl v naprostý tmě. Vždycky jako bych umíral.

Řekl bych, že jsem byl tehdy taky dost velkej mimoň. Aspoň mi tak říkalo pár spolužáků. Jenomže v průběhu let jsem začal bejt natolik neškodnej, že mi nezáviděli ani jedničky z matiky. Co se Stevie na podzim odstěhoval, seděl jsem v jídelně u stolu sám. Občas si ke mně přisedl jinej outsider, ale nikdy ne nadlouho. A mě se občas zmocnilo podezření, že celej můj život je jako tenhle stůl.

Když jsem byl po půlnoci pořád ještě vzhůru, šel jsem do ségřina pokoje. Jean je o spoustu let starší než já a už dávno se odstěhovala na západní pobřeží, a naši tam na nic nesáhli, kdyby jako někdy přijela na návštěvu. Akorát že to skoro nedělala. Chvíli jsem seděl na její posteli a poslouchal její starý kazety. A najednou se mi po ní začalo děsně stejskat, přitom jsme spolu dřív skoro nic nepodnikali. Ale možná právě proto.

Nakonec jsem si oblíkl bundu a šel na hřbitov. Jo, zní to, jako kdybych byl na hlavu nebo tak něco. Ve skutečnosti jsme bydleli skoro hned vedle, v bílým šindelovým domečku, ve kterým před náma bydlel hajnej se ženou. Hřbitov byl na kopečku za městem a lidi se někdy tvářili šokovaně, když jsem řekl, že mám z okna výhled na hromadu hrobů. Ale dům byl za babku a my jsme nebyli zrovna bohatý. A hřbitov mi nikdy nevadil. Naopak, to ticho se mi dokonce zamlouvalo. V tý době jsem tam chodil často, kvůli mámě a tomu temnýmu bzučení v hlavě. Představoval jsem si, jak bude jednoho dne pohřeb a jak sem po něm budu chodit. Zvláštní věc: U sebe v pokoji jsem pomyšlení na smrt často nedokázal snýst. A zrovínka na hřbitově jsem se pak zase uklidnil.

Na letní noc bylo chladno, nebe bylo monstrózní a plný hvězd. Jenomže ten pohled pro mě vůbec nic neznamenal. Musel jsem myslet jedině na to, jak máma před pár lety dvakrát spadla z kola. Svedla to na problémy s očima a nechala si udělat nový brejle, ale nezlepšilo se to. A pak se přidaly ještě nevolnosti a bolesti hlavy.

Tak to všechno začalo: dvěma nevinnejma pádama.

Loudal jsem se po hřbitově a hledal na náhrobcích něco zajímavýho: MARTHA F. SUDEROWOVÁ, 24. dubna 1876 – 1. března 1979, sto dva let! Ze všeho nejradši jsem mrtvým vymejšlel krátký životopisy: CARL ROTHENSTEINER, 12. dubna 1901 – 21. února 1973: Solidní řemeslník, přestál spoustu krizí, nikdy si nestěžoval. Špatný hráč pokeru, fanatický fanoušek St. Louis Rams, skoupý na slovo, občas brečel v kině. Náhlý infarkt, jen o pár dní dříve se po dvanácti letech rozbrojů usmířil se synem…

Přešel jsem k dalšímu hrobu, když vtom jsem zaslechl skřípání štěrku.

Ve tmě se mihly blonďatý vlasy. Přimhouřil jsem oči a zjistil, že je to ta holka z kina. Tenkrát jsem věděl jen to, že se jmenuje Christie nebo Kirstie a chodí na stejnou střední jako já. Jistěže jsem ji zahlídl už víckrát, dokonce i tady na hřbitově, ale teprve odnedávna jsem ji doopravdy vnímal. Jako nový slovíčko, co se naučíte a najednou je všude.

Neodvážil jsem se pohnout. Ona si mě nevšimla a jako duch se mihla ke hrobu vedle vchodu. Ozvalo se zasyčení. Její profil na okamžik ozářil plamen, pak byl ve tmě vidět jen žhnoucí konec cigarety, když potáhla.

Najednou sebou trhla – a koukla rovnou na mě.

Škubl jsem sebou, jako kdyby mi někdo strčil pod tričko kostku ledu.

Zjevně ji nepřekvapilo, že tady jsem. Jen kouřila a chvíli si mě prohlížela. Pak prošla branou a zmizela.

Z lesa se zvedl vítr. Ještě pořád jsem stál ve tmě a díval se za ní, celou dobu, ačkoli byla už dávno ta tam. A víc už není co říct, než že jsem druhej den začal v kině a nastalo nejhezčí a nejstrašnější léto mýho života.

Číslo 2

4. července 1985 byl den, kterej člověku připomněl, jak dobrej může takovej den bejt: Nekonečně modrá obloha, Missouri zalitý sluncem, ve vzduchu léto. Kolem poledne jsem se měl představit v Metropolisu. Mámu můj nápad na prázdninovou brigádu přehnaně nadchl a okamžitě tam zavolala. Já sám jsem při pomyšlení, že léto strávím prodáváním lístků a občerstvení důchodcům, nebyl zrovna štěstím bez sebe, ale bylo k tomu pět důvodů:

– Abych nemusel k bratrancům do Kansasu.

– Abych konečně něco zažil a třeba se s někým skamarádil.

– Abych se vyhnul tátovi a jeho pohledům.

– Abych taky přispěl do domácí kasy (kvůli vysokejm výdajům za mámino pojištění a tátově nezaměstnanosti jsme museli prodat jeho auto).

– Abych víc poznal tu blonďatou holku ze hřbitova (možná).

A tak jsem sešel z kopečka do ospalý díry o sedmnácti tisících obyvatelích, s domy z červenejch cihel, javorama a staromódníma obchodama na Hlavní třídě. Jako kdybyste se ocitli v pohlednici z padesátejch let.

Grady leží kousek od řeky Missouri, obklopený lesem, jezerem Virgin (fakticky se tak jmenuje) a bezpočtem pšeničnejch a žitnejch polí. Na kraji města stojí odedávna cedule: Objev 49 tajemství Grady. Nikdo přesně neví, proč ne padesát nebo deset. Ta hláška se prvně objevila v jedný Morrisově básni, kde hrdina mluví o „devětačtyřiceti tajemstvích“, co tu údajně existují. William J. Morris byl slavnej místní básník. „Napodobitel Walta Whitmana“, jak vždycky říkávala máma. Ale kdysi děsně dávno získal nějakou cenu nebo tak něco. Čímž se stal jediným člověkem z tohohle zapadákova, kterej kdy něco vyhrál.

Jinak se Grady hodilo jenom k jedný věci: k útěku. Každej tu znal každýho, a když si manželka Barryho, majitele obchodu se sekačkama, začala s jedním týpkem ze St. Louis, okamžitě se o tom drbalo. Zárodkem veškerejch klepů bylo Good Folks a jeho stoly pro stálý hosty: loveckej spolek, veteráni, republikáni, kroužek háčkování a našich pět církevních obcí – katolíci, baptisti, metodisti, letniční církev a presbyteriáni. Celej kraj byl zarytě konzervativní. Kdo chytá v žitě a všechno, co jen vzdáleně souviselo se sexem, tu bylo ještě pořád na indexu a nejlepší argument místních zněl: „To je sice možný, ale my to odjakživa děláme takhle!“

U vchodu do kina jsem zaváhal. Nový situace mi odjakživa naháněly strach, moje komfortní zóna (oblíbenej výraz školní psycholožky) byla nejspíš mrňavá jako pěťák. V duchu jsem si trénoval, jak se nenuceně představím, a jako cvok jsem pořád dokola mumlal: „Zdravím, já jsem Sam… Jmenuju se Sam, ahoj!“ Nejistě jsem otevřel prosklený dveře.

Uvnitř bylo chladno. V červeným koberci ve foyer byly díry, ze stropu visel prastarej lustr, na stěnách byly plakáty z klasickejch filmů a autogramy slavnejch herců. Bylo to tu cítit olejem a cukrem a nostalgií, která se rozpadla na prach.

„Hned jsem tam!“ Z kanceláře se vynořil majitel, pan Andretti, a pohvizdoval si. Byl sotva vyšší než já, podsaditej, opálenej a stejně veselej jako Tony, tygr z reklamy na frosties. Kromě kina vlastnil taky zmrzlinárnu v nákupním centru a dílnu v garážích Andretti‘s Cars. Říkalo se, že je příbuznej se závodníky Mariem a Michaelem Andrettiovými.

Vysvětlil mi, že půjde o práci do konce roku, měl jsem nahradit dosavadní zaměstnance, kteří právě odmaturovali.

Vlastně jsem tu chtěl pracovat jenom přes prázdniny, ale pan Andretti vzal moje ruce do svejch chlupatejch pracek a zeptal se: „Jsi tedy připravený ponořit se do magického světa filmů?“

A já jenom přikývl. Co jsem taky měl říct.

„Výborně. Zbytek ti vysvětlí ostatní.“

Ostatní… Najednou jsem se zastyděl za svoje praštěný dětský oblečení, protože jsme neměli peníze na nový (a protože jsem z těch věcí bohužel ještě úplně nevyrostl). Na tričku jsem měl křenící se banán se slunečníma brejlema, k tomu v komiksový bublině nápis „COOL BANANA!“. Nejradši bych se rozběhl domů.

Pan Andretti mě strčil do kinosálu 1. „Tohle je Sam, buďte na něj hodní.“ Poklepal mi na rameno, pak nás nechal o samotě.

Okamžitě jsem si všiml, že tam vůbec není ta blond holka. Civěli na mě jenom dva starší kluci. Samou nervozitou jsem se začal ošívat, hlavně když jsem pochopil, že jeden z nich – sportovní typ s knírkem – je fakticky ten Brandon Jameson; wide receiver u Grady Hornets, fotbalovýho týmu naší školy. Nejlepší kamarádi mu říkali Brand, zbytek lidí o něm uctivě mluvil jako o Hightowerovi. Byl to černoch a byl pořádně vysokej. I v zimě nosil košile s krátkým rukávem, hlavně se ale vždycky tvářil naštvaně a kolovalo o něm pár znepokojivejch historek. Jednou prý dokonce – stejně jako kdysi Ozzy Osbourne – ukousl před zápasem hlavu netopýrovi, protože to byl soupeřův maskot.

Hightower na mě kejvnul a zamumlal: „Čau!“

Jinak mluvil jenom ten druhej kluk, Cameron Leithauser. I on byl vysokej a měl sympaticky křivej obličej, jako postava z komiksu. Dlouhý tmavý vlasy měl nad čelem zastřižený nakrátko. „Tak jo, starý brachu, ukážem ti cestu rájem.“ Vzal mě za paži. „Tohle je sál 1, tady promítáme nejnovější trháky. Těchto všedních úkolů se obvykle zhostí ostatní, moje maličkost se raději stará o klasiku v sále 2. Zdá se totiž, že tady jako jediný mám vkus.“

„Trhni si,“ řekl Hightower.

Ušklíbli se a přinesli mi z kanceláře sepraný zaměstnanecký tričko. Pak mi ukázali, jak se do projektoru zakládají filmy, jak se obsluhuje pokladna a stroj na popcorn, aniž by si přitom člověk spálil prsty. Za chvíli už se začalo vpouštět. Přišlo přesně pět lidí.

„U představení ve 14:30 je to naprosto normální.“ Cameron si strčil do pusy cigaretu. „V osm večer ale máme natřískáno, to obvykle přijde šest, nebo dokonce sedm lidí. Fakticky netuším, proč chce starej Andretti tenhle zlatej důl zavřít.“

Následující hodinu jsem stál sám za pokladnou, ti dva opravovali stroj na zmrzlinu. Zdálo se, že jsou to fakt filmoví nadšenci a celou věčnost se bavili o „kontextově závislý kytaře“ v jednom Antonioniho filmu nebo o něčem takovým, dodneška netuším, co tím mysleli. Když jsem je tak poslouchal, vzpomněl jsem si na poslední večer se Steviem. Grilovali jsme u řeky Missouri a kecali o spolužácích a o holkách. A když jsme zalezli do spacáků, vyprávěl jsem, že prostě nemůžu dostat z hlavy ty scény s mámou na klinice. A Stevie se mi svěřil, že má ze stěhování do Toronta strach. Nadávali jsme na továrnu, která propustila naše otce, a slíbili jsme si, že „navěky“ zůstaneme přáteli. Teď jsem věděl, jak to celý bylo dětinský. Na poslední tři dopisy už mi neodpověděl.

Vůbec jsem měl pocit, že mi narostly nový oči. Protože celý roky předtím jsem musel bejt slepej. Pochopitelně jsem věděl, že mámy umírají a kamarádství se rozpadají, ale nikdy jsem tyhle věci doopravdy nevnímal. Zato teď jsem viděl tátovy pochybnosti o sobě samým, když procházel inzeráty s nabídkama míst. A viděl jsem mámin strach, když mě chtěla utěšit nervózním úsměvem. A fakticky nevím, jestli je to lepší.

Během odpolední pauzy jsem seděl na schodech před kinem. Ve walkmanu kazetu se ségřiným mixem písniček (ujetá směs Patti Smith, punku a balad od OMD, který jsem poslouchal jenom potají) a jedl jsem nanuka, když si to na kolečkovejch bruslích přifrčela ta blonďatá holka ze hřbitova. Měla sluneční brejle a málem zakopla na nerovným místě, šikovně ale zabrzdila před vchodem a něco řekla. Mně.

Sundal jsem si sluchátka. „Cože?“

Ušklíbla se. „Povídám: Takže si táta konečně našel novou oběť?“

Do tý chvíle jsem si myslel, že rovnátka jsou vážně hrozný, ale ty její se mi hned zalíbily. Zjevně je nosila kvůli malý mezírce mezi předníma zubama. Civěl jsem na ni a mlčky si znova líznul nanuka, což nejspíš vypadalo pěkně ujetě.

„Tak co, baví tě to?“ Sundala si brusle a vtiskla mi je do ruky. „Podrž to,“ a vklouzla do žabek.

Díval jsem se na ni jako omámenej. Mimochodem, připadá mi na hlavu, když někdo v knížkách nebo ve filmech tvrdí, jak se pro něj v takových chvílích „zastavil čas“. Problém přece je, že se to nestane – takže je o to trapnější, když vám na celou věčnost dojde řeč.

„Ehm… jo, docela jo,“ řekl jsem nakonec a vrátil jí brusle.

Zkrátka a dobře: S holkama jsem ještě moc velký zkušenosti neměl. A když říkám moc velký, myslím tím vůbec žádný. Na základce jsem kdysi holku měl, Wendy Stohlerovou. Jenže jenom dva dny, myslím, že jsme se ani nedrželi za ruce. Pokud bylo líbání první meta a sex byl homerun, seděl jsem ještě pořád v šatně a zavazoval si tkaničky.

Teď jsem se teda aspoň zvedl – byl jsem trochu menší než ona – a podal jí ruku. „Sam Turner.“

„Já vím.“ Přijala ji. „Tvoje máma je můj dealer.“

Udiveně jsem se na ni podíval a přitom si potají prohlížel její vlasy. Měla je ostříhaný na mikádo a sahaly jí až k bradě.

„Četba,“ pokusila se o vysvětlení. „Knížky, ty obdélníkový věci z papíru?“

Vykládala, jak do Best Books chodila už jako malá, když máma ve svým knihkupectví každou sobotu předčítala. A jak je ráda, že se jí vede líp. Přikyvoval jsem, ale myšlenky mi kroužily všude možně. Myslel jsem si: Tak jo, tahle hezká holka se s tebou fakticky baví. Myslel jsem si: Narovnej se, ať vypadáš vyšší. Myslel jsem si: Aspoň že nemáš tričko s Batmanem. Přitom jsem ji ještě pořád držel za ruku. Když si toho všimla, mezírka mezi zuby se zableskla.

„Kirstie Andrettiová,“ řekla, přežvýkla žvejkačku a ruku mi stiskla. Dost pevně.

Pustil jsem ji a díval se, jak jde s bruslema v ruce do kina. A poprvý po celý věčnosti to temný bzučení v mý hlavě zmizelo.

Číslo 3

No jo, a pak byl první tejden v kině nanic. Věčně jsem si umiňoval, že budu „vylézat z ulity“, protože to po mně chtěla už školní psycholožka. Jenomže když se nad tím zamyslíte, je to jako vyhlášení bankrotu na vlastní ego, pokud ho opustíte, jakmile je vám líp, a necháte ho za sebou jako rozbitou skořápku. Školní psycholožce to ale nepřipadalo legrační. A možná to ani nebylo legrační, byla to pravda. Protože v Metropolisu jsem zase jenom mlčky postával.

Když bylo hodně práce, ostatní mi pomáhali, jinak se drželi mezi sebou. I když už v kině doopravdy nepracovali, zdálo se, že se pořád scházejí v kanceláři, aby zabili čas a vymysleli plány na večer. Ti tři působili jako sehraná partička. O přestávkách jsem často viděl, jak vyrážejí k jezeru nebo do Larry’s, a kdyby se mě někdo z nich zeptal, okamžitě bych se k nim přidal. Jenže se mě nikdo nezeptal.

Jedinej, kdo se mnou opravdu mluvil, byl Cameron. Hightower mě ignoroval a Kirstie byla něco jako ztělesnění sladkoslanýho popcornu. Dovedla bejt milá, ale ve skupince si mě často dobírala. Když jsem chtěl připravit sál na promítání hororu, jízlivě se zeptala ostatních: „A můžeme tam toho mrňouse vůbec pustit bez rodičů?“

Netuším, proč mi to pořád prováděla. A ještě víc mě štvalo, že jsem k ní stejně furt vzhlížel. Myslel jsem tajně na její obočí, který se mi na ní líbilo nejvíc a na rozdíl od světlejch vlasů bylo tmavý a připomínalo jejího otce. A myslel jsem na rozhovor vyslechnutej v Replay Arcade. Dva kluci z mýho kursu matiky se jako úplní pitomci bavili o holkách. Po čase přišla řeč i na Kirstie Andrettiovou a jeden z nich prohlásil, že má „žhavý kalhotky“. Nebylo mi jasný, co to znamená. Že už něco měla se spoustou kluků? Nebo že od spousty kluků něco chtěla?

Každopádně to bylo něco, co člověka přimělo se zamyslet.

Po večerní směně jsem nešel domů. Místo toho jsem ještě celou věčnost stál za kasou. Bojoval jsem s obrázky ve svý hlavě a myslel na mámu, který ráno nebylo dobře. A když jsem zase zaslechl hlasy ostatních a jejich smích, dodal jsem si odvahy – a šel pak prostě za nima do kanceláře!

Bylo tam příšerně nakouřeno. Kirstie, Hightower a Cameron seděli na potrhaným koženým gauči a tázavě na mě zírali.

Několik vteřin jsem stál ve dveřích jako zapomenutej smeták a nevypravil ze sebe ani hlásku. Ale když ani nikdo z ostatních nic neřekl, jednoduše jsem si k nim sedl na židli.

Pouštěli si MTV na malý televizi vedle dřezu. Komentovali videa a mluvili o lidech, který jsem neznal, a o vysokejch, na který po prázdninách půjdou.

„Víte, co by bylo super?“ Cameron ubalil jointa. „Kdyby všichni lidi předli jako kočky, když se jim něco líbí. Dokonce i kdyby nechtěli. Třeba dvojice na prvním rande, oba děsně nesmělí. A kluk najednou začne příst. Zkusí to zakamuflovat: Ehm, už víš, co si objednáš? Holka taky dělá, že nic neslyšela, a rozpačitě kouká do jídelního lístku. Ale kluk přede čím dál hlasitěji…“

Ostatní se na něj dívali, jako by ho měli každou chvíli odvízt do blázince, ale mně to připadlo zábavný. A bylo svým způsobem fakt hezký, jak se bavili o takovejch věcech a utahovali si ze sebe. Protože mi to připomnělo Stevieho a mě. Cameron a Hightower se dokonce znali už od první třídy a vypadali jako nevlastní bratři. A z Kirstie někdy padaly drsnější hlášky než z kluků a taky říkala svérázný věty jako: „Jo, pravda má holt ostrý hrany.“ Anebo: „To jsem byla ještě mrtvá“ místo „To jsem ještě nebyla na světě“. A zdálo se, že je v tý skupině vším možným. Jenom ne tou tichou holkou ze hřbitova.

Já jsem neříkal vůbec nic, ale to bylo v pohodě. Protože vlastně jsem i tam myslel jenom na to, že mě chce máma na prázdniny poslat do Kansasu – pryč od sebe. A nevím, jestli to někdo chápe, ale bylo fakticky bezva nebejt ten večer doma, ale s ostatníma v kanceláři.

Když se později vypravili ještě někam na párty, šel jsem jednoduše za nima. Už jsme stáli venku u auta, když si mě Kirstie vzala stranou. „Hele, Same?“

Podíval jsem se na ni. A věděl jsem, co přijde, ještě než to řekla.

„Poslyš. Nic ve zlým, ale my tři…“ Cameron a Hightower po nás rozpačitě pokukovali, „známe se celou věčnost a zbejvá nám už jenom pár tejdnů. Rádi bysme zůstali sami a…“

Několikrát jsem přikejvnul. Myslím, že jsem s tím vůbec nedokázal přestat.

„Jasně,“ řekl jsem. „Užijte si párty.“

Cestou domů mi připadalo, jako by na Grady někdo vysypal popelník, a když jsem otevřel dveře, bylo to stejný: všude tma a šedivo. Pak mi došlo, že v domě se fakticky nesvítí. Vzápětí jsem seshora z koupelny zaslechl tátův tlumenej hlas – a mámino zvracení.

Stejně jako už ráno.

Bylo to, jako když v polospánku doufáte, že něco byla jenom noční můra. A potom si uvědomíte, že je to naopak: Že to vždycky byla realita, která celou dobu visela na snu jako závaží. Skoro jsem nemohl dejchat a odpotácel jsem se do svýho pokoje. Máma na posteli, plešatá a s hadičkama… Její prázdnej pohled…

Chvíli jsem tam nehybně stál. Pak jsem se vrhl na polštář a přidušeně do něj řval. Myslel jsem si: V tomhle pitomým životě se nikdy, nikdy, nikdy nic nezmění, a řval ještě víc. Bzučení v mojí hlavě narůstalo. Děsilo mě, jakej mám sám na sebe vztek, přitom jsem ani nedokázal říct, proč vlastně. Vztek začínal tam, kde končily myšlenky.

Sáhl jsem po kytaře a cvičil, jak nejhlasitěji jsem dokázal. Máma za mlada hrála na několik hudebních nástrojů a doporučila nám (laskavě řečeno), abychom ji napodobili. Ségra chodila na klavír a byla tak dobrá, že dokonce směla hrát při bohoslužbách na varhany, já dostal máminu akustickou gibsonku.

Hrál jsem a hrál, až se mi hlava úplně vyprázdnila a já už nic nevnímal. Najednou stála u mě v pokoji. Měla na sobě župan a sedla si na postel, vlasy rozježený. „Neruším?“

Zavrtěl jsem hlavou a přestal hrát.

„Tys mě předtím slyšel?“

Neodpověděl jsem.

„Nic se neděje, je to zase jen vedlejší účinek léků, víš?“

Cejtil jsem její dlaň na paži a s úlevou přikejvnul. Oči měla oteklý, obličej vyčerpaný. Na okamžik jako by vypadla z role, jako by sama nevěděla, co chce říct.

Pak se usmála a ukázala na gibsonku. „Zahraješ mi něco?“

„A co?“ zeptal jsem se tiše.

„Co chceš… Ne, počkej. Něco od Billyho Idola!“

Zakoulel jsem očima. Byla do něj vážně blázen. Občas žertem říkávala, že Billy Idol je někdo, „pro koho by stálo za to porušit spoustu zákonů“.

Uměl jsem jedině White Wedding. Máma mě chválila, i když ta písnička nebyla těžká. Na střední byla „ta malá tichá holka s brýlemi a culíkem“ (její vlastní slova), ale na vysoký hrála v rockový kapele. Údajně jsou z tý doby i fotky.

„Vůbec si to nedovedu představit. Přece jsi pořád četla knížky a…“

„Ano, ale stejně jsem zkrátka milovala blues a rock,“ řekla. „Mým hrdinou byl tehdy Chuck Berry, proto jsme si taky říkali Wild Berrys.“

Na mou prosbu mi po xtý vyprávěla, jak v menze objevila letáček, že nová rokenrolová kapela hledá zpěvačku. Jak to ze strachu nejdřív chtěla vzdát, ale pak se překonala. Protože ve škole přece nikdo netušil, že je vlastně spíš nesmělá. „Kromě mě… ale co kdybych se náhodou pletla? A tak jsem se namalovala, udělala si elvisovskou vlnu a takhle vystrojená šla na konkurs.“

„Ukážeš mi někdy fotky s kapelou?“

„Až budeš starší a budeš si moct dovolit dobrého terapeuta.“

„Prosím!“ žadonil jsem, ale mámu ty fotky bůhvíproč uváděly do rozpaků. A tak řekla, co říká každej v Grady, když si chce nechat něco pro sebe: „Promiň, zlato, ale to zůstane jedním ze čtyřiceti devíti tajemství!“

Chvíli bylo ticho, pak se ke mně přitulila. Věděl jsem, že už jsem na to moc velkej, ale stejně to bylo hezký. Protože i když bylo děsně otravný, že se ke mně máma chová jako k mrňousovi – během uplynulých let jsem moc okamžiků „chráněnýho dětství“ nezažil. Když se nějakej naskytl, skočil jsem po něm a za žádnou cenu bych ho nedal.

Mámu zajímalo, jaký je to v kině. Z mýho vyprávění se zdálo, že toho s ostatníma podnikám spoustu, a já se za tu lež styděl.

„Myslíš, že se člověk může doopravdy změnit?“ zeptal jsem se po chvíli. „Jako že začne bejt odvážnější a není pořád tak tichej?“

Na rozhovorech s mámou bylo fajn, že se jí člověk mohl zeptat na všechno. V její přítomnosti nebylo nic divný nebo trapný, dokonce ani když mě musela vyzvednout ze školy kvůli úzkostnejm tikům. Myslím, že to bylo proto, že se v jejím životě spousta věcí odehrála jinak, než si plánovala. Máma třeba chtěla bejt vždycky psycholožka. A pak už ve dvaceti neplánovaně otěhotněla s Jean a musela nechat školy. Ségra sice často tvrdila, že protože to mámě nevyšlo s praxí, dělá teď za trest terapii nám dvěma – ale mně se to líbilo.

„Nevím,“ řekla zamyšleně.

„Ale ty ses přece změnila. Obarvila sis vlasy a hrála jsi v opravdický kapele.“

„Jenom krátce,“ odpověděla. Našpulila horní ret. „Nemyslím, že se člověk může změnit kompletně, ale jo, řekla bych, že jsem teď otevřenější a uvolněnější, než jsem byla ve tvém věku. A ty máš zase v sobě určitě někoho, kdo je odvážnější nebo míň nesmělý. Ale vedle něj bude vždycky existovat i tenhle současný Sam, a to je dobře.“ Vstala. „Protože ho mám ráda.“

Jenom jsem přikejvnul. A když to uviděla, mlčky ke mně natáhla ruku.

Proti svý vůli jsem se zakřenil, pak jsme si do sebe zahákli malíčky. Naše prastarý tajný znamení. Dřív jsme to dělávali často, když jsem se jako malej něčeho bál a ona mi chtěla říct, že všechno bude dobrý.

Když odešla, zhasnul jsem světlo a stoupnul si k otevřenýmu oknu. Pršelo, dovnitř proudil vlhkej noční vzduch. Moje oči si zvykaly na tmu. Chvíli jsem koukal na vzdálenej les. A pak jsem tak silně zatoužil bejt někým jiným a nechat všechno za sebou, že mě to skoro roztrhlo. Přede mnou tichej hřbitov, osvětlenej jen několika svíčkama. Na vteřinu jsem ve svých představách zahlídl Kirstie Andrettiovou, jak tam stojí a kouří, pak zmizela. Zakroutil jsem hlavou.

Číslo 4

Ráno byl na ledničce přilepenej lístek: Ahoj Same, zastav se prosím v obchodě. Tátův rukopis. Okamžitě jsem pochopil, co to znamená. Jako v transu jsem šel do garáže, která bez obou aut vypadala podivně nahá, pak jsem popadl kolo a vyrazil.

Před čtyřma rokama si mě rodiče zavolali k sobě, aby se mnou probrali „něco důležitýho“. V mámině levý mozkový hemisféře tehdy našli nádor. Rád bych řekl, že jsem byl totálně v šoku nebo tak něco. Jenomže mi bylo teprve jedenáct a pořádně jsem nechápal, o co jde.

Mámě každopádně předepsali radioterapii a okamžitě ji operovali a po třech letech ještě jednou. Nádor byl sice zhoubnej, ale ona vyvázla. Ovšem se špatnou prognózou, jak řekli doktoři. Bylo nepravděpodobný, že by nad rakovinou úplně vyhrála, nemoc se mohla kdykoli vrátit. Naši mi toho moc neřekli, ale jednou jsem zaslechl jednoho ošetřovatele, jak říká: „Sedmdesát procent pacientů nepřežije ani pět let.“

Ani – pět – let!

Ze začátku jsme byli všichni jako ochromení. Myslím, že jsem o tom nemluvil s nikým kromě Stevieho, jinak jsem jenom seděl v pokoji a hrál na kytaru. Ale i když to zní divně, časem jsme si na tu nejistou situaci zvykli. A přinejmenším navenek vypadalo všechno normálně.

Máma možná nebyla tak rozevlátá jako dřív a po lécích bývala často unavená. Přesto zase pracovala, smáli jsme se jako vždycky, hádali se jako vždycky, dívali se na televizi jako vždycky. Uvnitř jsme ale všichni čekali na další špatný zprávy. Protože smrt seděla celou dobu u našeho kuchyňskýho stolu, pila kafe a mlčky se koukala na hodinky.

Heartland Plaza Mall ležel kousek za městem. Postavili ho v padesátých letech, v době rozkvětu Grady, kdy se textilní továrně dařilo a neustále potřebovala nový lidi.

Mezitím obchoďák sešel, ale ještě pořád to bylo to místo, když chtěl člověk zabít čas. Z eskalátoru jsem viděl v kavárnách a restauracích spolužáky. Z reproduktorů hulákalo nevyhnutelný Don’t You od Simple Minds.

Mámino knihkupectví se už za předchozích majitelů jmenovalo Best Books a bylo v horním patře, hned vedle cukrárny Palermo pana Andrettiho. A jak jsem se obával, knihy z krabice nerovnala do polic máma, ale jenom táta. Na rozdíl od mámy, která se v obchodě často chovala chaoticky a při každý ztracený objednávce hrozilo, že se nervově zhroutí, působil jako vždycky stoicky klidně a stejně solidně jako starý mosazný těžítko.

„Dobře, že jsi tady,“ zamumlal. „Musíme si promluvit.“

„Je něco s mámou? Kde je?“

„Šla dnes na prohlídku do nemocnice v Jeffersonu…“

Čekal jsem, že ještě něco řekne. Ale on na mě jenom koukal a jako by pátral po něčem v mým obličeji. Jako vždycky, když si mě tak prohlížel, se nervózně hryzal do jazyka. Bez ustání. Nejradši bych na něj zaječel: „Přestaň s tím konečně!“

Znova se otočil ke krabici. Dlouho jsem doufal, že mi někdy řekne něco milýho, nebo na mě dokonce zařve. Hlavně aby mě konečně vnímal. Jenomže mezi náma prostě byla ta neviditelná zeď, a ať jsem z ní zboural sebevětší kus, přes noc zase narostla. Nejvíc mi vadilo, že se takhle choval jenom ke mně. Když jsem dřív slýchal, jak si povídá s Jean nebo se dokonce směje, často jsem si přál, abych se ségře víc podobal. A někdy jsem si přál, abych vůbec žádnou ségru neměl.

„Je to tak zlý?“ zeptal jsem se. „Nemoc se vrátila?“

„To se zatím nedá říct. Zítra ji vyzvednu a budeme vědět víc.“

Jenom jsem přikejvnul. Nikdy jsem mámině stabilní fázi nevěřil, nikdy! Dobrý časy byly jako tapeta, kterou člověk jednoduše strhne. Teď bude zase všechno jako v minulejch letech, kdy jsme bezmocně seděli doma nebo na klinice, v nose pach smrti a dezinfekce… Na druhou stranu: Máma byla bojovnice. Po druhý operaci doktoři prohlásili, že má „pozoruhodně tuhý kořínek“. A ona na to byla pyšná, protože chtěla vydržet ještě nejmíň dva roky, než odmaturuju.

„Takže stejně jako ty, Same,“ řekla mi jednou a usmála se.

Táta ke mně vykročil. Na chvíli jsem si myslel, že mě chce obejmout nebo tak něco, ale on se jen natáhl po prázdný krabici za mejma zádama a odnesl ji do skladu.

Stál jsem ještě pořád na stejným místě, u milostnejch románů. Najednou mě začalo brnět celý tělo. V hlavě se mi mihotala světla a já dostal strach, že jako v dětství dostanu záchvat paniky. Několikrát jsem se zhluboka nadechl a vydechl, a abych se rozptýlil, četl jsem pořád dokola názvy nejbližších knížek. A po čase se fakticky všechno uklidnilo.

V kině jsem mlčky dřepěl za kasou. Před druhou operací měla máma blackouty a problémy s mluvením. Jednou sebou začala v kuchyni škubat. Chtěl jsem jí pomoct, ale ona mi zničehonic vynadala a pak se napila jaru. Jaru! Došlo mi to, až když se se sténáním zhroutila a pak se přede mnou pozvracela… Objevovaly se další vzpomínky, temný proud obrazů v mý hlavě. A celou tu dobu jsem se ptal sám sebe, co bude, když umře. Jestli pak budu muset žít sám s tátou. Byl jsem z toho dost vyřízenej, ale ostatní si vůbec ničeho nevšimli.

„Furt ty tvoje ujetý otázky,“ zaslechl jsem Hightowerův hluboký hlas, když vyšli z kanceláře. „Nech se příležitostně prohlídnout u psychiatra.“

„To vůbec není ujetá otázka,“ řekl Cameron. Obrátil se ke Kirstie. „Hele, Kay, co ty na to: Nechala by sis za pět milionů vytetovat kolem levýho oka monokl? A ne, nesměla by sis ho pozdějc nechat odstranit laserem.“