Teď je to na nás

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Jostein Gaarder

Teď je to na nás – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Tento překlad vychází s finanční podporou literární agentury NORLA.

Poděkování

Rád bych poděkoval Anne Sverdrupové-Thygesonové, Dagu O. Hessenovi a Øysteinu Elgarøyovi, kteří z dobré vůle přečetli rukopis této knihy a přispěli do něj svými moudrými, uvážlivými a chápavými komentáři.

J. G.

Milí Leo, Auroro, Noe, Albo, Julie a Máni,

posadil jsem se před obrazovku notebooku, abych vám napsal, a mám z toho zvláštní pocit. Připadá mi trochu divné komunikovat s vámi tímhle způsobem.

Mám totiž takový plán, že z toho, co vám píšu, vznikne drobná knížka a budou ji moct číst i jiní lidé. Takovému textu, který může číst kdokoli, i když je napsaný pro určitého člověka nebo jen pro několik lidí, se říká „otevřený dopis“.

Dopis budete číst, teprve až bude vytištěný. S tím si ale nemusíte dělat starosti, protože vám o něm ještě předtím, než ho nějaké nakladatelství vydá, budu mnohokrát vyprávět. Už se těším, až knížku vložím do ruky každému z vás, v duchu jsem si to tak naplánoval a bude to slavnostní okamžik pro vás i pro mě. Ještě uvidíme, jestli dostanete tištěný dopis od svého dědečka každý zvlášť, anebo jestli se při té příležitosti rozhodneme uspořádat velkou oslavu u někoho z nás doma.

Takový literární dopis nepíšu poprvé. Podobnou formou jsem už napsal několik knih, ale ty jsem psal smyšleným postavám.

Jediná výjimka je dopis ženy – a jeho sestavování mě velice bavilo – slavnému biskupovi a jednomu z vážených církevních otců, který žil před šestnácti sty lety v severní Africe. Chtěl jsem nechat hlas té ženy zaznít, jak se tak říká. Byla to skutečně existující žena, jak víme z biskupových Vyznání, ale víme o ní jen to, že ji biskup po mnoha letech soužití zavrhl. Nevíme ani, jak se jmenovala, dal jsem jí jméno Floria Aemilia.

Dopis od Florie biskup přirozeně nikdy nečetl, ale chtěl jsem, aby si ho přečetlo co nejvíc jeho dnešních přívrženců, a v knize jsem si pohrával s myšlenkou, že dopis od té nešťastné ženy, již kdysi hluboce miloval, skutečně dostal.

Biskup učinil volbu. Dal přednost věčnému životu na onom světě před láskou k ženě během pozemského života. Byl toho názoru, že jedno vylučuje druhé.

Pro nás je možná nejdůležitější otázka, jak mohl obětovat tolik ze života na tomto světě pro pouhé představy o onom světě. Podobné rozhodování neztratilo za těch šestnáct set let na aktuálnosti, a právě o takových otázkách spojených s životní filosofií bude pojednávat moje knížka.

Psát otevřený dopis skutečným současným lidem je pro mě nové. Jste různého věku, v tuto chvíli vaše věkové rozpětí sahá od několika týdnů po téměř osmnáct let, jste tři dívky a tři chlapci. Máte však něco společného, a nemyslím tím v první řadě to, že máte společného dědečka. Ne, ne, mám na mysli něco úplně jiného, mnohem důležitějšího. Všichni jste se narodili ve 21. století a většina z vás, možná všech šest, bude žít celé 21. století a ve vysokém věku, jak doufám, vkročí i do 22. století.

Já jsem se narodil v polovině 20. století. To znamená, že toto mé psaní obsáhne víc než sto padesát let. Ani v nejmenším nepochybuji, že těchto sto padesát let bude patřit k nejdůležitějším rokům v životě lidstva, a tím také v historii naší planety.

Mám v úmyslu vám něco vyprávět a připravil jsem si celý vějíř perspektiv a pohledů, jež vám předložím. Patří k nim perspektivy života, naší civilizace a naší zranitelné planety ve vesmíru. Doufám, že se mi podaří to všechno představit ve více či méně propojených úvahách. Zároveň se ale pokusím zaměřit na některá témata jednotlivě.

A průběžně vám budu klást otázky. Na některé jsem sám nikdy nenašel odpověď, ale vy, pokud budete tento dopis číst (znovu!) někdy koncem století, na ně jednou odpověď znát budete. Nebudete ale odpovídat mně. Odpovědi by mě nikdy nedostihly, jako severoafrický biskup nikdy nedostal dopis od Florie Aemilie.

My máme možnost obrátit se na své potomky nebo na budoucí generace. Ti, kdo přijdou po nás, se však nemůžou ohlédnout a zavolat na nás.

Abych vysvětlil, jak to myslím, můžu hned takovou jednu otázku položit:

Jak vypadá svět koncem 21. století?

Je možná chytré položit si tu otázku už teď – čím dřív, tím líp –, neboť přestože dnes nikdo odpověď nezná, je prakticky na nás, kteří žijeme teď, abychom se postarali o to, jak bude konec století vypadat. Formulace „postarat se o to, jak bude konec století vypadat“ je poněkud odvážná, ano, je dokonce toho nejodvážnějšího ražení. Vy ale jistě chápete, jak to myslím, a jednou někdy daleko v budoucnosti pochopíte, proč to dědeček vyjádřil právě takhle.

Jste různého věku a vy nejmladší ještě budete muset pár let počkat, než si budete schopni sami přečíst, co píšu. Obracím se na svá dospělá vnoučata a dospělostí nazývám už věk od šestnácti let. To znamená, že Aurora a Leo jsou dost staří na to, aby mohli sledovat dědečkovy myšlenky, rozhodně většinu z nich. (Občas bude užitečné se proklikat do nějaké encyklopedie, protože jistě narazíte na některá nezvyklá slova a pojmy.) Zároveň ale doufám, že až budete starší a získáte životní zkušenosti, přečtete si tuhle knížku ještě několikrát. Proto píšu i vám malým, Noe, Albo a Julie. A píšu i tobě, malý Máni. Vítej na světě! Vás všechny budu mít před očima, až budu psát.

Mám před sebou šest mladých tváří, k nimž se obracím. Jaká příležitost a jaké privilegium! Šest mladých občanů tohoto světa!

Kouzelný svět

Vyrostl jsem na tehdy zbrusu novém předměstí Osla. Čtvrť se jmenuje Tonsenhagen a přistěhovali jsme se, když mi byly tři nebo čtyři roky. Bydleli jsme tam asi deset let a z těch dětských dob mi v paměti zůstala řada jasných, ale nesouvislých obrazů, jakoby v hloubi temného kaleidoskopu.

Jeden z nejjasnějších střípků teď popíšu.

Uprostřed jednoho jasného dne, možná to byla neděle, jsem sebou trhl a náhle jako bych viděl svět poprvé. Jako bych otevřel oči do kouzelného světa. Ptačí zpěv zněl jako průzračná hra flétny. Na ulici si hrály děti a z jakéhosi záhadného důvodu jako by jásavě zářily. Byla to pohádka, zázrak. A já byl v ní. Nacházel jsem se uvnitř hlubokého, zázračného tajemství, v hádance, již nikdo neuhodne, zapouzdřený v ní, jako bych zabloudil do jiné skutečnosti, do jiné bubliny společné se Sněhurkou a Popelkou. A s princeznou Locikou. S Červenou Karkulkou.

Samotné okouzlení trvalo jen několik vteřin umocněných tajemstvím, ale ten příjemný šokující zážitek mi utkvíval v těle ještě dlouho poté a úplně mě neopustil doteď.

Během těch několika málo vteřin jsem si poprvé uvědomil, že zemřu. Cenu, kterou zaplatím za to, že tady jsem.

Byl jsem v pohádce a cítil jsem se úžasně, jako by se mi vyplnilo nějaké nezměrně velké přání. Jsem tu ale jen na návštěvě. Ta myšlenka, že sem nepatřím navždy, byla nesnesitelná.

Jsem na svět napojen jen volně. Na omezenou dobu.

Není to můj domov. Je to domov skřítkovských dětí.

Byl jsem na světě sám, jako je člověk sám ve snu. I když do snu vejdou jiní – v roli snových hostů –, jsme stejně ponecháni jen sami sobě. Duše nesplývají. Jen plují společně.

Něco z té mlhavé odtažitosti vůči jiným lidem jsem občas pociťoval i v bdělém stavu. Ale stejně: O tom, co jsem tehdy prožil, musím někomu povědět.

Tehdejším kamarádům jsem se o tom nezmínil. Jak bych jim to vysvětlil?

Cestou do školy jsme mluvili o Juriji Gagarinovi – byl ve vesmíru! –, o koních na závodní dráze Bjerkebanen nebo o zimních olympijských hrách v Innsbrucku... a o tom, že kdybychom měli Geigerův měřič záření, našli bychom spoustu uranu a zbohatli bychom... Pak bychom si koupili Rolls-Royce, a kdyby se porouchal, přilítla by helikoptéra s opravářem, co opravuje luxusní auta hned na místě...

Nemohl jsem se přece klukům svěřit s tím, že žít mi připadá „zvláštní“ nebo že já, zdravý jedenáctiletý nebo dvanáctiletý kluk, se bojím, že umřu. Hned by mě uťali dobře vypracovaným a sebejistě předvídavým odmítnutím: Přestaň pindat takové pitomosti!

Šel jsem tedy za učiteli a rodiči. Ti přece musí mít hlubší pochopení pro něco, co souvisí se smrtí. Jsou přece dospělí.

Snažil jsem se v nich probudit zájem. Není to zvláštní, že žijeme? ptal jsem se. Není to zvláštní, že existuje svět? Anebo že vůbec něco existuje?

Byli však prázdnější než děti. A rozhodně prázdnější, než jak jsem si připadal já. Určitě to bylo tím, že z takových myšlenek vyrostli.

Jen se na mě podívali, jako bych byl divný já.

Proč prostě nepokývli a neřekli ano? Mohli klidně říct: Ano, pomyšlení na to, že žijeme, je opravdu zvláštní. Mohli by dokonce připustit, že to celé je tak trochu záhada. Anebo vyložená šílenost! Ale pokud jsem to dobře pochopil, vadilo jim jen to, že z nich mámím odpovědi na své divné otázky. Možná se báli, co dalšího bych si vymyslel a zeptal se jich na to. Těkali pohledem a dívali se jinam. Zdrtilo mě to, vždyť já tehdy vlastně objevil svět!

Možná jsem vypadal trochu rozpačitě a nejistě, neohrabaně. Neobtěžuju je? Že bych něco přehlédl, něčemu špatně rozuměl, možná něčemu spojenému se smrtí? Protože co o ní vlastně vím?

Anebo dospělí o světě prostě mluvit nechtějí?

O tom, že něco existuje! Že něco vzniklo!

Zrovna k tomu nebylo co poznamenat.

Mluvím o začátku šedesátých let 20. století a o době, kdy si už většina lidí opravdu nebyla jistá, jestli všemohoucí Bůh opravdu stvořil nebe a zemi za šest dní.

Biblické příběhy jsem znal, učili jsme se je ve škole. Ty působivé příběhy jsme měli za úkol se naučit a hrozilo, že nás z nich druhý den učitel bude zkoušet. Jenže mí rodiče se k odkazu na stvoření světa neuchýlili.

To, na co jsem se ptal, nemělo nic společného s křesťanskou naukou ani s vlastivědou, a už vůbec ne se zeměpisem. Bylo jen nevhodné se na to ptát, asi jako na to, jak vznikají děti a jak je možné, že jen tak zničehonic začnou růst v břiše maminek. V téhle otázce jsem ale už tenkrát měl jasno.

Za knihami v polici jsem totiž našel ilustrovanou knihu a došlo mi, že se děti v matčině břiše objevují docela jednoduše a z blíže neurčené příčiny, ale takové je i uspořádání světa, s tím se nedá nic dělat, nebylo prostě možné prozradit dětem přesně, jak to je – nesměly mít povědomí o něčem tak nevhodném a nepatřičném –, vždyť děti těžce nesou břímě hanby svých rodičů a já nebyl žádná výjimka. Po prolistování té knihy mě pohled na maminku s kočárkem už nikdy nenaplnil stejným klidem a pocitem samozřejmosti.

Ale když jsem otázku, kde se vzal svět, položil mámě a tátovi u nás v kuchyni a za plného denního světla, připadala mi tak nějak ještě trapnější.

Podíval jsem se na ně a dodal skoro prosebně: Tak vy si myslíte, že to, že existuje svět, je normální?

To byl vrchol. Ano, je to normální, ujistili mě, ovšemže ano, úplně normální.

Možná to dokonce řekli trochu nezvykle rozhodným tónem. A mohli dodat: Tak se nám zdá, že o takových věcech bys přemýšlet nemusel.

O takových věcech?

Měl jsem dojem, že chápu, co mají na mysli. Báli se, že bych se mohl zbláznit, kdybych o tom, že svět není normální, příliš přemýšlel.

Rodiče i učitelé si očividně mysleli, že svět – no tedy! – je v podstatě úplně obyčejný. Alespoň to říkali. Já ale věděl, že pokud úmyslně nelžou, tak se mýlí.

Věděl jsem, že mám pravdu já, a rozhodl jsem se, že nebudu nikdy dospělý. Slíbil jsem si, že nikdy nebudu patřit k těm, co berou svět jako daný.

O mnoho let později jsem viděl film Stevena Spielberga Blízká setkání třetího druhu.

Titul naznačuje, že ten, kdo na obloze spatří UFO, zažívá setkání prvního druhu. Kdo vidí na vlastní oči návštěvu „vetřelců“ z vesmíru, zažije blízké setkání druhého druhu. A kdo má to štěstí – nebo smůlu –, že přijde s návštěvníky do fyzického kontaktu, zažívá kontakt třetího druhu. Ó! Ale co s tím?

Když jsem vyšel toho večera z kina, napadlo mě, že setkání třetího druhu zas tolik neznamená. Vždyť já jsem zažil setkání čtvrtého druhu.

Taková záhadná vesmírná bytost jsem přece já sám a tu skutečnost jsem cítil po celém těle jako rozechvění.

Od té doby mě to napadlo mnohokrát. Každé ráno se probudím s nějakým „vetřelcem“ v posteli. A ten cizinec jsem já!

Slunéčka sedmitečná

Zážitek úplně jiného druhu jsem měl jednou jako teenager. Byl jsem sám v lese, právě začínal podzim, doteď si pamatuji zbarvené jeřabiny, keříky borůvčí a růžově kvetoucí vřes.

Vzbudil jsem se uprostřed vřesu v zeleném spacím pytli ještě ze skauta, ale to období už bylo za mnou.

Proč jsem tady? Aha, už vím – něco jsem si chtěl promyslet, tak to je. Něco bolestného, a tak jsem se včera sebral, odešel do lesa a přespal pod širým nebem.

Ale když jsem se probudil, žádné nebe jsem nad sebou neviděl. Na krajinu se snesla hustá mlha a já ležel v šedavém svítání a prohlížel si berušky, pavouky a mravence kolem sebe, drobní živočichové už byli dávno vzhůru.

V tu chvíli jsem náhle ucítil po těle i na duši, že příroda jsem, stejně jako ti miniaturní tvorové v mechu a vřesu. Posléze mi vytanula i další upřesňující myšlenka: Jsem složený ze stejných molekul jako vše živé kolem mě. Repertoár je různý, ale noty jsou stejné.

Nejsem na světě jen na návštěvě, nezaskočil jsem jen na chvíli do psychedelické pohádky. Jsem ve svém správném živlu, jako ryba ve vodě nebo pavouk ve vřesu.

Jsem doma, ve svém světě, protože do tohoto světa patřím, já tím světem jsem. A tak to bude pokračovat i poté, co moje tělo jednoho dne zmizí...

Zaplavil mě téměř nepopsatelný klid, netušený mír, který nebyl důsledkem toho, že bych byl odpočinutý, spal jsem totiž špatně. Během vteřiny či dvou jsem jako bych něco uvolnil a odevzdal se něčemu jinému, většímu a hřejivějšímu. Anebo jsem do toho něčeho jiného vstoupil, nechal se tím pohltit. Jako by mezi mnou a okolím nastal přenos identity, anebo by možná bylo přesnější nazvat to, co se stalo, návratem: Něco ze sebe vracím přírodě.

Ten stav trval sotva pár vteřin, ale trval. Právě tak dlouho, že jsem se stihl otočit a zahlédnout bílé kmeny bříz lemující mýtinku v lese, kde jsem přenocoval. Kmeny jako by patřily mně, byly mnou. I s těmi malými stvořeními v podrostu jsem cítil cosi jako sounáležitost. Prožitek jako vlásek jemné příbuznosti mezi beruškou a mnou závisel jen na tom, do jaké hloubky jsem se ponořil.

Na několik okamžiků jsem navázal kontakt s hlubším podložím v přírodě a ve mně, anebo s tím, co jsem si pro sebe o mnoho let později nazval „prazákladnou“.

Pak jsem se ocitl zpátky ve spacáku. Vklouzl jsem do své individuální existence.

A uvědomil jsem si, že je chladno. Byla mi zima.

Co teď? Byl můj tehdejší zážitek jen klam? Byl poznamenán něčím, co se mi v tom vřesu zdálo? Anebo mi říkal něco o mně a o světě?

Lidé přece zažívají ledacos. Někdo tvrdí, že zažívá blízkost Boha. Nebo že k němu Bůh či předkové promlouvají. Já osobně nikdy nic takového nezažil.

Co jsem však zažil toho rána, si možná zaslouží i kritické zhodnocení. Neboť není snad ten skoro až uštvaný individualismus stejně vypjatý – nebo zdánlivý – jako mnohem uvolněnější zážitek, když splývám se všemi v jedno, anebo ještě jednodušeji: když prostě jsem?

Měl bych v následujících letech v promýšlení takových otázek pokračovat.

Tehdy v lese jsem hrál nápadně pasivní roli. Zničehonic jsem se ocitl ve stavu změněného vědomí. Šup. A znovu šup – a bylo to pryč.