Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Penelope Ward: Aristokrat

Vydání první

Copyright © 2021. THE ARISTOCRAT by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2561. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Aristocrat vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Cover Photographer: Alejandro Brito

Cover Model: Kacey Carrig

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1954-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1955-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Penelope Ward

ARISTOKRAT

První kapitola

Felicity

Skladba 1: Somebody’s Watching Me od skupiny Rockwell

„Na co se to díváš?“

Při zvuku hlasu paní Angeliniové jsem nadskočila a na okamžik odložila dalekohled. „Věděla jste, že na druhé straně zálivu máme nové sousedy?“ zeptala jsem se.

„No, tuhle v noci jsem viděla, jak se tam v oknech mihotá nějaké světlo. Říkala jsem si, že se tam konečně někdo nastěhoval.“

„Jo. Myslím, že měli nějaký večírek.“

Bydlely jsme v zálivu v Narragansettu ve státě Rhode Island. Kromě sousedního domu bylo jediným dalším obydlím v okolí rozlehlé sídlo na druhé straně malé zátoky, která oddělovala náš pozemek od jejich. Abyste se k němu dostali, museli jste jet lodí nebo být opravdu dobrý plavec. Dům byl už několik měsíců prázdný, ale teď ho buď někdo koupil, nebo si ho pronajal.

„Víš o nich něco?“ zeptala se.

„Proč bych měla?“

„Protože je očividně špehuješ.“

Odkašlala jsem si. „Pozorovala jsem ptáky a náhodou jsem si jich všimla. Jsou to dva kluci. Tipovala bych je na gaye.“

„Proč si to myslíš?“

„No, oba jsou krasavci. A kluci, co vypadají tak dobře, bývají gayové. To není fér.“

Dlouhý svetr paní Angeliniové se zavlnil ve větru, když si ode mě vzala dalekohled a zvedla ho k očím.

Po chvíli se zasmála. „Páni, už chápu, proč se ti najednou zalíbilo… pozorování ptáků.“

Paní Angeliniová mi vrátila dalekohled a mrkla na mě, než se vrátila do domu, a nechala mě samotnou, abych se znovu věnovala pozorování nových obyvatel. Když jsem se však tentokrát podívala, uviděla jsem něco, co jsem rozhodně vidět neměla. Jeden z mužů musel jít dovnitř, protože ten druhý byl teď sám. Zvedl se z lehátka a stál nahý pod venkovní sprchou. Koutky úst mi poklesly. Měla bych odvrátit zrak, ale oči stále setrvávaly na jeho dobronzova opáleném těle. Voda po něm stékala jako vodopád po skále.

Bylo mi trapně takhle zírat, ale upřímně… kdo se sprchuje tak, aby na něj viděli sousedé? I když na jeho obranu musím říct, že si nejspíš myslel, že je sám. Jediný dům, který stál naproti jejich, byl ten náš. Nejspíš ho ani nenapadlo, že ho bude někdo z takové dálky pozorovat.

Konečně jsem se odhodlala odtrhnout od něj zrak, odložila jsem dalekohled a napila se vody s citronem. Možná jsem si ji měla raději nalít na hlavu. Snažila jsem se soustředit na něco jiného než na peep show na druhé straně zálivu. Popadla jsem telefon a začala hledat letní brigády. Nechtěla jsem nic moc stresujícího, jen něco, čím bych si vydělala trochu peněz na podzim, až se přestěhuju do Pensylvánie. Vzhledem k tomu, že největší vzrušení, které jsem v poslední době zažívala, bylo špehování několika pohledných mužů, potřebovala jsem něco, čím bych se zabavila.

Před pár lety jsem dokončila vysokou školu, ale zůstala jsem v Bostonu kvůli práci. Bylo mi právě čtyřiadvacet a na léto jsem se vrátila domů do státu Rhode Island, než nastoupím na práva. Domovem byl dům, který patřil Eloise Angeliniové, vdově, jejíž manžel vlastnil řadu restaurací s mořskými plody. S paní Angeliniovou jsem žila od druhého ročníku střední školy. Po smrti manžela se stala pěstounkou a vzala si mě k sobě poté, co se moje předchozí pěstounka odstěhovala. Díky paní Angeliniové jsem mohla dokončit střední školu s kamarády a nemusela jsem opustit Narragansett. Za to jí budu navždy vděčná. A jako by nestačilo, že se mě ujala, rozhodla se, že mi pomůže vystudovat vysokou školu, což nemusela, protože jsem dostala plné stipendium na Harvard.

Přesto se paní Angeliniová postarala o to, abych měla kde bydlet. Vždycky jsem měla pocit, že mě potřebuje víc než já ji, i když jsem věděla, že to tak není. Vybrala si mě v jednom ze svých nejosamělejších období, ale já už byla na osamělý život zvyklá. Nikdy jsem nepoznala nic jiného než být sama a naučila jsem se na nic a na nikoho se neupínat. Než jsem v patnácti letech přistála na prahu domu paní Angeliniové, prošla jsem mnoha pěstounskými rodinami. Oceňovala jsem, že se mě nesnažila vychovávat. Byla to opravdová přítelkyně a důvěrnice. A navzájem jsme se hodně nasmály. Paní Angeliniová mi poskytla pocit bezpečí a já jsem ji po smrti manžela přivedla na jiné myšlenky. Byly jsme jedna pro druhou přesně to, co jsme potřebovaly. Přesto mě život naučil, že se nemám s nikým příliš sbližovat – dokonce ani s paní Angeliniovou, která nedělala nic jiného, než že mě přijala s otevřenou náručí.

Přemýšlela jsem, jestli je bezpečné se teď znovu podívat na druhou stranu zálivu. Zvedla jsem dalekohled k očím a strnula, když jsem zjistila, že si sexy muž právě utírá stále ještě nahé tělo. Jeho obrovský penis se pohupoval nahoru a dolů, a když jsem na chvíli ztratila myšlenky, přesunula jsem z něj pohled doleva.

Vyskočila jsem. Ten druhý chlapík držel v ruce dalekohled a díval se přímo na mě. Sledoval mě, jak si prohlížím jeho přítele.

Ale ne!

Pak k mému zděšení na mě mávl rukou a šibalsky se usmál.

Co mám dělat?

Tihle kluci věděli, kde bydlím, a pravděpodobně jsem je potkávala ve městě. Nemohla jsem se věčně schovávat. Jediná možnost byla hrát si na pohodářku. Místo abych utekla do domu – což bylo první, co mě napadlo –, snažila jsem se zůstat klidná. Usmála jsem se a zamávala na ně.

Zrovna jsem chtěla odložit dalekohled, když jsem si uvědomila, že zavolal na Naháče. Ten měl nyní kolem pasu omotaný ručník. Chlapík s dalekohledem mu něco řekl a oba se rozesmáli. Pak Naháč popadl dalekohled a zamával mi. Dělá si ze mě legraci? Oba se zřejmě bavili mou hloupostí.

Rozpačitě jsem na něj mávla, otočila se a vešla do domu.

Paní Angeliniová stála u dřezu a myla nádobí. „Co se děje, Felicity? Jsi celá rudá.“

„Nic,“ odpověděla jsem, když jsem kolem ní prošla nahoru do svého pokoje.

Přestože jsem přemýšlela o tom, co se stalo venku, na několik následujících hodin jsem se přinutila znovu soustředit na hledání letní brigády.

Později večer zazvonil zvonek a zaslechla jsem kroky paní Angeliniové, která šla otevřít. Dveře se zabouchly dřív, než na mě zavolala.

„Felicity, asi bys měla sejít sem dolů. Máš tu zásilku.“

Něco mi přišlo? Vyskočila jsem z postele a seběhla ze schodů. Paní Angeliniová držela v ruce kytici zářivě žlutých květů. Narcisy?

„Od koho jsou?“ zeptala jsem se.

„Nevím. Ale je tam nějaký vzkaz.“

Vzala jsem od ní květiny a přešla s nimi ke kuchyňské lince. Srdce mi málem spadlo do žaludku, když jsem otevřela obálku a přečetla si vzkaz.

Drahá zrzko na druhé straně zálivu,

mysleli jsme si, že to bude perfektní způsob, jak poděkovat, že jsi naše sousedka. Jedná se o květinu známou jako narcis, odrůda Slídil Tom. Je třeba říkat víc? Užij si je.

S láskou Tví sousedi, Sig a Leo

A sakra!

Jenže pravé peklo nastalo, když jsem o pár dní později vešla do obchodu s potravinami a málem do něj vrazila.

„Á, to jsi ty.“ Zvedl dlouhou, falicky vypadající bagetu a zatřásl s ní. „Připomíná ti něco?“

Tváře mi okamžitě zrudly. „Velmi vtipné.“

„V posledních dnech jsem tě venku moc neviděl. Vyděsili jsme tě?“

Nebyl to Naháč, ale ten, kdo mě přistihl při šmírování. Měl silný britský přízvuk a byl extrémně vysoký, s tmavými vlasy.

„Dala jsem si na chvíli pauzu.“

„Je ti venku moc horko, co?“

„Podívej, neměla jsem v úmyslu vidět to, co jsem viděla. Chtěla jsem jen pozorovat… ptáky. Jenže pak jsem si všimla, že jste se sem přistěhovali, a já…“

„Hej, hej, hej…“ Vedle Krasavce se objevil druhý muž. „Hele, omlouvám se za všechno, co ti tady navykládal. Buď si jistá, že to jsou naprostý hovadiny. Jen si s tebou hraje.“ I on měl silný britský přízvuk. „Myslím, že jsme se ještě pořádně nepředstavili.“

„No, upřímně… myslím, že ty ses představil ažaž…,“ utahoval si z něj přítel.

„Sklapni, Sigmunde.“

Fajn, takže ten kretén je Sig – neboli Sigmund. Naháč tedy musí být Leo. Oba byli vysocí a pohlední, ale Leo se svými vypracovanými svaly, lesklými vlasy a výraznýma očima byl na jiné úrovni – naprosto nepředstavitelně nádherný Adonis.

Sigmund pokrčil rameny. „Určitě ví, že si dělám srandu.“

„Ale ty nevíš, kdy přestat. To byl vždycky tvůj problém. Nevidíš, jak je rudá? Ztrapňuješ ji.“

Uh… jak moc jsem rudá? Tohle bylo ponižující. Nedokázala jsem to ovládnout. Koneckonců, jsem zrzka se světlou pletí posetou pihami. Kdykoli jsem se dostala do rozpaků, zrudla jsem od hlavy až k patě.

Leův hlas zněl přívětivěji. „Omlouvám se za jeho hrubé chování.“ Natáhl ruku. „Jsem Leo Covington.“

Užívala jsem si teplo jeho dlaně. „Felicity Dunleavyová.“

Krasavec taky natáhl ruku. „Sigmund Benedictus. Ale říkej mi prosím Sig.“

Benedictus?

Dick-tus?

Dick jako obrázek kokota?

Není to náhodou kokot?

Určitě je to kokot.

To sedí.

„Ráda tě poznávám,“ řekla jsem.

„Nápodobně, Pihatko.“

Pihatko? Nemohl si vymyslet originálnější přezdívku? Byla jsem si svých pih vědoma a obvykle jsem chtěla zavraždit každého, kdo mi takovou přezdívku dal. „Něco originálnějšího by nebylo?“

„Líbilo by se ti něco jinýho?“ zeptal se Sig. „Třeba Šmíračko?“

Leo zaskřípal zuby. „Tak to stačí! Vážně.“

„Dobře. Budu se chovat slušně. Jdu koupit na tenhle chleba tapenádu.“ Mrkl na nás. „Vrátím se.“

Když odcházel, ulevilo se mi.

„Promiň… je to kokot. Je mi trapně za něj,“ řekl Leo.

„No, vzhledem k tomu, jak jsme se seznámili, jsou jeho poznámky oprávněné. Neměla jsem šmírovat.“

„No, počítám, žes nečekala, že mě uvidíš v Adamově rouše. To bylo poprvé, co jsem to udělal, a vůbec mě nenapadlo, že by mě někdo z okolí mohl vidět. Aby bylo jasno, nemám ve zvyku sprchovat se nahý před cizími lidmi. V Anglii bych se venku nikdy nepředváděl. Takže i pro mě je to něco nového.“

Leo byl prostě úžasný. Ty světle hnědé vlasy se zlatavým nádechem, široké lícní kosti a plné rty, na které bylo těžké nezírat… nebylo nic, co bych na jeho obličeji změnila. Oči měl tmavě modré, připomínaly mi kousky skla, které na pláž vyvrhlo moře a z nichž jsem si kdysi vyrobila náhrdelník.

Odkašlala jsem si. „Co vás přivádí do Narragansettu?“

„Dávám si půl roku pauzu od života. Zdálo se mi, že je tady to správné místo, kde se ztratit. Vybrali jsme si ho vlastně náhodně na mapě. Se Sigmundem jsme vyrazili na cestu a strávili vždycky pár dní na různých lokalitách. Nejdřív to byla Kalifornie, pak New York a teď Rhode Island.“

„Vy dva jste… spolu?“

Zvedl obočí. „Co myslíš tím spolu? Jo, bydlíme spolu, ale jestli myslíš jako pár, tak ne. Co sis myslela?“

„Že jsi možná gay.“

„Kdybych byl gay, asi bych si vybral mnohem vhodnějšího partnera než svýho šílenýho bratrance. Jak tě proboha napadlo, že jsme gayové?“

„Nevím. Dva hezcí muži… žijící spolu ve velkém domě…“

„Takže když jsem chlap, který bydlí s jiným mužem, tak s ním automaticky souložím?“

„Máš pravdu. Byl to unáhlený předpoklad.“

„Mimochodem, díky za kompliment.“

Právě jsem ho nazvala hezkým, že? Najednou mi bylo horko, zadívala jsem se na vystavené ovoce a zeleninu. „No, už bych měla jít…“

„Ještě předtím se ti chci omluvit za ty květiny, které ti včera večer poslal. Naléhal jsem na něj, aby to nedělal. Ne každý tenhle smysl pro humor ocení.“

Pokrčila jsem rameny. „Bylo to fajn. A byly hezké. Nejdřív jsem se styděla, ale pak jsem se tomu nakonec zasmála. Paní Angeliniová z toho určitě měla radost.“

Zvedl obočí. „Paní Angeliniová?“

Jak mám vysvětlit, kdo je, aniž bych na toho cizince vybalila svou minulost? Řekla jsem to jednoduše. „Je to moje spolubydlící.“

„Aha, spolubydlící… takže to musí být tvoje milenka, že? Jsi lesba?“ Zvedl obočí a já se musela usmát. „A vůbec, proč jí říkáš paní Angeliniová? Copak nemá křestní jméno?“

„No, je jí sedmdesát, takže je to spíš věc respektu. Před pár lety jsem jí tak začala říkat a prostě mi to už zůstalo. Vždycky mě prosila, abych jí říkala křestním jménem, ale zvykla jsem si jí říkat paní Angeliniová.“

„Chápu.“ Jeho oči se na okamžik vpily do mých. „Tvé spolubydlící je sedmdesát. A kolik je tobě, smím-li se zeptat?“

„Čtyřiadvacet. A tobě?“

„Osmadvacet,“ odpověděl. Chvíli si mě zkoumavě prohlížel. „Poslyš, pronajali jsme si na celé léto dům naproti a o Narragansettu nevíme prakticky nic. Určitě bys nám mohla poradit, kam se tady dá jít a co se tu dá dělat. Nezašla bys někdy v týdnu na čaj?“

„Na čaj? Ty jsi fakt z Británie, co?“

„Vinen ve všech bodech.“ Bílé zuby se mu zaleskly.

Sklopila jsem hlavu a zamumlala: „Nevím.“

„Slibuju, že se nebudu svlékat…,“ ušklíbl se.

Rozesmála jsem se. „No, když to říkáš.“

„Takže zítra ve dvě? Nebo kdykoli se ti to hodí.“

Část mého já chtěla odmítnout, ale proč? Vždyť nic zajímavějšího jsem neměla. Nechápala jsem, jestli opravdu stojí o informace o Narragansettu, nebo jestli je v tom pozvání něco víc, když teď vím, že není gay.

„Jistě. Zítra ve dvě.“

„Skvělý. Určitě víš, jak se k nám dostat, aniž bys musela přeplavat zátoku, nemýlím se?“

„Ano,“ usmála jsem se.

„Dobrá tedy. A slibuju, že se Sigmund bude chovat slušně.“

„Pokud ne, tak to zvládnu.“

Tenhle očividně bohatý cestovatel netušil, kolik toho zvládnu. Možná jsem zrudla, když jsem se cítila trapně, ale za ta léta jsem si vypěstovala hroší kůži.

Tak to chodí, když se člověk musí vždycky postarat sám o sebe.

Druhá kapitola

Felicity

Skladba 2: It’s the Hard-Knock Life z původního broadwayského obsazení hry Annie

„Co si mám vzít na sebe, když jdu na čaj?“ zeptala jsem se.

„Řeknu ti, co si nemáš vzít. To otrhaný tričko s nápisem ‚Gamblerka‘, co máš na sobě.“

Moje nejlepší kamarádka Bailey nastupovala do druhého ročníku postgraduálního studia na Brownově univerzitě a bydlela asi čtyřicet minut cesty v Providence, ale přijela za mnou jen pár hodin předtím, než jsem se měla vydat k sousedům.

„Proto se tě ptám. Máš mnohem lepší cit pro módu než já.“

Prohledala můj šatník. „Přemýšlím… chtělo by to něco, co se zapíná až ke krku, ale zároveň je to elegantní a slušivé.“

„Opravdu? Kromě toho jejich britského přízvuku mi tihle kluci vůbec nepřipadají, že by byli nějací slušňáci. Spíš jsou to takoví divoši.“

„Hele, pozval tě na čaj, ne? To je pro Brita něco jako rituál. Událost z vyšší společnosti.“ Sáhla po bílé halence, kterou jsem obvykle nosila na pohovory. „Tahle vypadá hezky. Co máš za sukně?“

„Ty nenosím.“

„Vážně? Celý tvůj šatník jsou jen džínsy, pár stejných triček různých barev a několik mikin?“

„No, líbí se mi to.“

„Potřebuješ ale něco pro zvláštní příležitosti.“

„Vždyť ani nikam nechodím.“

Podařilo se jí vyhrabat jedinou sukni, kterou jsem měla zastrčenou vzadu ve skříni. „Co je tohle?“

„Tu jsem nosila na koncerty sboru na střední škole.“

„A dostaneš se ještě do ní?“

„Asi ano, ale nemyslíš, že je to příliš formální?“

„Ne, zkus si ji.“

Svlékla jsem se, oblékla si bílou košili, zapnula ji až ke krku a vklouzla do dlouhé černé sukně.

Bailey si mě prohlédla. „Sluší ti to.“ Pokračovala v prohledávání šatníku. „A co tohle?“ Z jednoho ramínka stáhla šedé sako. „Potřebuješ něco, co by oživilo tu bílou.“

„Je červen. Není venku na sako horko?“

„No, budeš přece v klimatizované místnosti, ne?“

„Možná, to nevím.“ Přehodila jsem si sako přes ramena.

„Proč si takoví kluci pronajímají celý dům?“

„Říkal, že Narragansett vybrali náhodně. Vyrazili do Států na půlroční dovolenou.“

„Zvláštní, ale je to super,“ usmála se a oči se jí rozzářily. „Myslíš, že se mu líbíš?“

Zapnula jsem spodní knoflík na saku. „To nevím.“

„No, nemá tušení, že si na čaj pozval šachovou šampionku narragansettské střední.“

„Neřekla bych, že je to něco, co by musel vědět. Stačí, žes mi vybrala ohoz, jako bych šla na pracovní pohovor. Rozhodně mu nebudu zdůrazňovat, že jsem na škole byla šprtka.“

Zasmála se. „Tak fajn, už musím běžet. A dej mi vědět, jak to dopadlo!“

„Jasně.“

„A Felicity? Přijeď za mnou příští týden, vyrazíme na nákupy. Vůbec jsem netušila, že máš šatník v tak příšerným stavu.“

„To není nutný.“

„Věř mi, je to nutný.“

Zaparkovala jsem autíčko před krásným pozemkem s kruhovou příjezdovou cestou. Dům měl dřevěné šindelové obložení a úžasnou přední verandu se čtyřmi bílými židlemi Adirondack. Byl to typický narragansettský dům, přesto si ho většina lidí mohla dovolit jen ve svých snech.

Než jsem stačila dojít ke dveřím, vyšel mě přivítat Sig. Stála jsem před autem čelem k němu.

Prohlédl si mě. „Neuvědomil jsem si, že jsme na čaj pozvali Mary Poppinsovou.“

Skvělé.

Je to tak hrozný? Podívala jsem se na sebe. Je to příšerný! Dlouhá černá sukně s bílou košilí a sakem. Chyběl jen deštník. K čertu s tebou, Bailey!

Při pohledu na jeho nahou hruď jsem pochopila, že se rozhodně nejedná o „čaj o páté“. Konečně se objevil Leo, který byl naštěstí oblečený, a došel k bratranci, jako by mu chtěl zabránit v dalších nepřístojnostech.

„Tady jsi,“ usmál se Leo.

„Víš, ještě mě nikdo na čaj nepozval,“ zamumlala jsem. „Předpokládala jsem, že pro Brity je to velmi společenská událost. Ale očividně jsem se mýlila.“

Leo se rozesmál. „Je moc milý, že ses na to tak vyfikla. A jen tak mimochodem, sluší ti to.“

„Lháři!“ Zasmála jsem se a uhladila si sukni. „Ale i tak ti děkuju.“

Sig si prohlížel můj malý, mátově zelen ý Fiat 500. „Nechceš si vzít dovnitř i to tvoje autíčko?“

„Nech moje auto na pokoji! Snadno se s ním parkuje a má nízkou spotřebu.“

„Sigmund chtěl jen říct, že je malinké a roztomilé, že?“ zažertoval Leo. Položil mi dlaň na záda a  mě zamrazilo. „Vítej v našem skromném příbytku. Pojď dovnitř.“

„Skromném? To sotva,“ zasmála jsem se a podívala se na obrovský pozemek kolem vily.

Zavedli mě přes velkou halu do prostorné kuchyně s krémovými skříňkami a lesklou žulovou deskou.

„Co si dáš k pití?“ zeptal se Leo.

„Myslela jsem, že je to jasný… pozval jsi mě přece na čaj, ne?“

„Vsadím se, že ti chutná jen se lžičkou cukru, co?“ zachechtal se Sig.

Zakoulela jsem očima. „Lžička cukru“ – slavná píseň z Mary Poppinsové. Ten chlap byl pěkný mizera.

Myslím, že Leo ten vtip nepochopil, protože na bratrance jen zíral. „No, když jsem tě zval na čaj, myslel jsem to spíš obrazně,“ řekl. „Máme tu různé nápoje, ale jestli chceš, můžu ti uvařit čaj.“

„V tom případě bych si dala tequilu. Máš nějakou?“ škádlila jsem ho.

„Thé-quila… hned to bude, krásko.“

„Dělala jsem si legraci, ale rozhodně ji neodmítnu.“

„Thé-quila je stejně mnohem lepší než obyčejné thé,“ mrkl na mě.

Sig odešel z kuchyně a Leo se ztratil ve vedlejší místnosti, kde měli zřejmě láhve s nápoji. Na tu krátkou dobu, kdy jsem zůstala sama, jsem se zadívala francouzskými okny na záliv.

Jeho hlas mě vyděsil. „Je krásný den.“ Leo stál za mnou a v ruce držel láhev tequily Casamigos Reposado a dvě skleničky.

„Ano, venku je nádherně.“

Pokýval hlavou. „Pojďme si to vypít na terasu. Souhlasíš? Rád bych se o tobě dozvěděl víc.“

„O mně? Myslela jsem, že se chceš dozvědět něco o Narragansettu.“

„No, o tom si asi taky můžeme promluvit,“ zasmál se.

Leo mě odvedl na velkou dřevěnou terasu a láhev se skleničkami položil na stůl. Posadila jsem se na židli, zatímco on se usadil naproti mně.

Otevřel láhev a nalil tequilu téměř po okraj skleniček. Jednu přisunul ke mně, tu svou zvedl. „Tak na zdraví.“

Oba jsme sklenku vypili na jediný doušek. Tequila mě pálila v krku a pomalu klouzala do žaludku.

Tak tolik k odpolednímu čaji. Až do dna! Téměř okamžitě jsem pocítila vzrušení, tváře mě pálily. Zadívala jsem se na jiskřící zátoku. „Je zvláštní dívat se na svůj dům z tohoto úhlu pohledu. Pozemek paní Angeliniové odtud vypadá mnohem krásnější. Řekla bych, že tenhle výhled – zadní trakt domu se zahradou – je ta nejhezčí část.“

„Myslím, že nejhezčí součást domu sedí naproti mně.“

Jeho slova způsobila, že jsem se začervenala. „Proč si to myslíš?“ zeptala jsem se. „Vždyť mě ani neznáš.“

„Chtěl jsem ti jen zalichotit, ale máš pravdu. Moc toho o tobě nevím, kromě toho, že nen í snadné tě okouzlit.“

Na terase se objevil Sig a poplácal bratrance po rameni. „Tady kámoš na to není zvyklý, viď? Obvykle mu ženský padají k nohám.“

Oslovila jsem Lea. „Takže… říkal jsi, že jste vyrazili na půlroční cestu. Dostali jste v práci volno, nebo…“

Sig se ušklíbl.

Otočila jsem se k němu a povytáhla obočí. „Co je na tom k smíchu?“

„Mysl í si, že je směšný brát si volno v práci, protože ho podle něj vlastně vůbec nepotřebuju,“ odpověděl Leo.

„Proč? Copak nepracuješ?“

„Má peněz habaděj,“ odsekl Sig. „Jestli každý den pracuje, nebo ne, je vlastně fuk… i když nějaké povinnosti má.“

Leo se zatvářil otráveně. „Otec mě připravuje na to, abych převzal rodinný podnik,“ upřesnil. „Vlastní několik nemovitostí na venkově v Anglii, kde žijeme.“

Po chvíli přemýšlení jsem se zeptala: „A tahle příprava zahrnuje i půlroční cestu po Státech?“

„Možná to nedává smysl, ale ano, tahle cesta je vlastně součástí dohody, kterou jsem s otcem uzavřel. Protože jsem jedináček, rodiče na mě vždycky kladli velké nároky a měli obrovská očekávání. Než převezmu rodinný podnik, potřebuju si trochu odpočinout od toho tlaku. Vím, co se ode mě očekává, a mám v plánu splnit otcova přání. Ale nejdřív jsem potřeboval odtamtud na chvíli vypadnout.“

„Takže ses s tátou dohodl …“

Přikývl. „Dal mi šest měsíců volna od všech rodinných povinností. A na oplátku budu brát všechno mnohem vážněji, až se vrátím.“

„Copak nechceš rodinný podnik převzít?“

Jeho výraz zvážněl. „Na tom, co chci, nebo ne, nikdy nezáleželo.“

„Při vší úctě, proč nemůžeš prostě otci říct, že o to nemáš zájem?“

Sig se tajuplně usmíval.

Podívala jsem se na něj, pak zpátky na Lea. „Omlouvám se, že do toho strkám nos. Nic mi do toho není.“

Sig se nahlas rozesmál. „Věř mi, že je nadšený, že se ho na to ptáš… protože to znamená, že vůbec netušíš, kdo je, a to je přesně to, co chce.“

Leo se začervenal.

„O čem to mluví?“ zeptala jsem se. „Kdo vlastně jsi?“

„Tady? Naštěstí úplně obyčejný kluk.“ Povzdechl si. „Ale v Anglii? Lidé si o mně myslí, že jsem velká osobnost, protože jsem se narodil se stříbrnou lžičkou v puse. Jsem terčem nechtěné pozornosti.“

„Jen si stěžuj!“ Sig zakoulel očima. „Kdybych mohl, rád bych nesl část toho takzvaného břemene.“

Leo se na něj podíval. „No nic, to už by stačilo. Můžu ti nalít další?“ Zdálo se, že touží změnit téma.

Natáhla jsem ruku a přikryla sklenku dlaní. „Raději ne. Už teď cítím, jak mi to stoupá do hlavy.“

„Co takhle skutečný čaj?“

„To by bylo fajn.“

Sig vstal. „Dobrovolně se hlásím. Stejně čekáš jen na to, až odsud vypadnu, aby sis mohl v klidu promluvit s Pihatkou.“

„Myslím, že by byla radši, abys jí tak neříkal,“ pokáral ho Leo.

„Máš pravdu.“ Položil si ruku na srdce a předstíral lítost. „Omlouvám se, Mary Poppinsová.“

Je to fakt kokot.

„Omlouvám se za něj. Kdybychom nebyli příbuzní, už dávno bych se ho zbavil. Ale když se zrovna nechová jako blbec, je to docela zábavný společník na cestách.“

„To je v pohodě.“

Naklonil hlavu. „Pověz mi o sobě víc, Felicity.“

„No, před pár lety jsem dokončila vysokou školu a poslední dva roky jsem pracovala pro neziskovou organizaci v Bostonu.“

„Kam jsi chodila do školy?“

„Na Harvard.“

Překvapeně se na mě podíval. „A pak že o nic nejde.“ Odkašlal si. „Páni. Vážně, gratuluju.“

„Díky.“

„Co máš v plánu dál?“

„Na podzim nastupuju na práva v Pensylvánii.“

„Skvělý.“

„Jo, snažím se užít si léto, než budu muset zase trochu zabrat.“

„Vím, že tu máš nějakou spolubydlící. Kde žije tvoje rodina?“

A je to tady. Musím s tím ven. „Vlastně žádnou nemám.“

V očích se mu objevilo znepokojení. „Ty nemáš rodinu?“

„Ne. Byla jsem zařazená do pěstounského programu, takže po velkou část svýho života jsem žila s lidmi, kteří nebyli mými skutečnými rodiči. Paní Angeliniová je poslední takovou osobou. Ujala se mě, když mi bylo patnáct, a ten dům na druhé straně zálivu je od té doby mým domovem.“

Přikývl. „Teď mi připadáš ještě pozoruhodnější… v životě jsi toho spoustu dokázala. Dospívání pro tebe asi nebylo moc snadný, co?“

„Nebylo, ale díky tomu jsem tím, kým jsem. Posílilo mě to.“

„To vidím.“ Chvíli si mě prohlížel. „Není ti tady moc horko?“

Bylo, a nejen kvůli slunci a směšnému oblečení, ale i kvůli tomu, že mě tenhle kluk neuvěřitelně přitahoval. Takže jsem hořela tak, jak už dlouho ne. Což mě vyvádělo z míry.

„Trochu.“ Podívala jsem se na upjatý oděv Mary Poppinsové. „Vzít si tohle asi nebyla nejlepší volba.“

„Chceš jít dovnitř? Můžu tě tu provést.“

„To by bylo skvělý,“ vyhrkla jsem a vstala.

Prošli jsme kolem Siga v kuchyni a Leo mi ukázal celý dům.

Nakonec jsme se přes halu vrátili zpátky do obývacího pokoje. Okna od podlahy až ke stropu poskytovala úžasný výhled na záliv z jiného úhlu a na dřevěné podlaze tančily sluneční paprsky.

„Vždycky mě zajímalo, jak to tady vypadá. Ten dům je ještě krásnější, než jsem si představovala.“

Díval se skrz mě. „Jo.“

Pobyt uvnitř mě opravdu neochladil. Pohrávala jsem si s límečkem a byla v pokušení si blůzu rozepnout, i když jsem věděla, že to neudělám.

„Vypadáš trochu nesvá,“ řekl Leo. „Jsi ze mě nervózní?“

Přiznala jsem něco, co jsem asi neměla. „Myslím, že jsem se asi ještě nevyrovnala s tím, jak jsme se poprvé… potkali.“

Zvedl obočí. „Myslíš při pozorování ptáků?“

„Ne. Začala jsem s pozorováním ptáků, ale pak jsem si všimla vás, a ptáci mi už byli ukradení. To nepopírám, ale řekla bych, že jen málo lidí by se odvrátilo. Jsem jenom člověk.“

Usmál se. „To je další důvod, proč se mi líbíš, Felicity. Většina lidí by se možná neodvrátila – já tedy určitě ne –, ale jen málokdo je v takových věcech upřímný. Kolem mě se pohybuje spousta lidí, kteří se spíš snaží vlichotit než být upřímní. Sotva tě znám, ale jedno vím jistě – jsi upřímná. A toho si vážím. Je to osvěžující.“

„Čaj je na stole,“ oznámil Sig od dveří a s Leem jsme se k němu svorně otočili. Prohlížel si nás, jako by tušil, že nás vyrušil. „Udělal jsem i lívanečky, protože jsi zjevně očekávala, že to bude pravý britský čaj o páté.“

„Díky, hospodyňko,“ zasmál se Leo, než se obrátil ke mně. „Z nás dvou je Sig rozhodně lepší kuchař.“

Následovala jsem je do velké jídelny, kde Sig prostřel skutečně anglicky vypadající čajový servis. Na talíři na stole byla vyskládaná hora lívanců.

„Tys je fakt připravil?“ podivila jsem se.

„Ano, od těsta až po smažení.“

„Působivé.“

„Není to žádná věda,“ podotkl Sig. „Ale měla by sis jeden sníst, než vychladnou. Není nad to, když je na nich rozpuštěný máslo.“

Vzala jsem jeden a namazala ho máslem. Byl přesně takový, jak říkal, prostě lahodný. Leo vzal konvici a nalil mi šálek čaje. Ten byl sladký.

Sig zkřížil ruce. „Takže, Felicity, čím se tady baví dva svobodní kluci?“

„To se ptáš mě?“ zamumlala jsem s plnou pusou. „Zdá se, že vy dva nemáte problém najít si zábavu, když pořádáte večírky a tak.“

Leo přimhouřil oči. „Večírky?“

„Jo, jednou v noci jsem viděla, jak tady blikají světla, a nejednou jsem odtud slyšela hudbu.“

Leo zavrtěl hlavou. „Žádný večírek se tu nekonal. To hrál Sigmund a neskutečně mě rozčiloval. Od té doby, co jsme sem přijeli, jsme se vlastně s nikým nebavili. Ty stroboskopy a zvukovou aparaturu sem nainstalovali předchozí nájemníci.“

Zasmála jsem se. „No, to je trochu divný. Myslela jsem, že jste pařmeni.“

„Neodpověděla jsi mi na otázku,“ trval na svém Sig. „Co je tady k vidění?“

„No, na pláži je bar. Tam se schází hodně lidí, i ve všední dny. Pak je tu centrum města. Tam je spousta pěkných restaurací. Ale pokud jste se rozhodli strávit část své cesty po Státech právě tady, asi vzrušující noční život nehledáte.“

„Se Sigem jsme si od tohohle výletu slibovali něco jinýho,“ řekl Leo. „Na Narragansettu jsme se oba shodli, ale já jsem navrhoval jiná místa, mnohem klidnější. Nemám totiž rád příliš pozornosti.“

„A to já zase kousek tý pozornosti hledám,“ mrkl na mě Sig.

Leo protočil oči. „Nezajímá mě, co tady hledají turisti. Spíš mi řekni, co rádi dělají místní?“

„Je to tu docela pohodový. Většinou sedíme na terase, pijeme pivo a pozorujeme západ slunce nad zálivem. Možná si zajdeme sebrat pár škeblí nebo rybaříme… abychom si něco čerstvého přinesli domů k večeři.“

Leo se usmál. „Ty rybaříš?“

„Příležitostně. I když bych potřebovala loď, abych se dostala na místa, kde se dají lovit chionky.“

„Cože?“ překvapeně se zeptal Leo.

„Chionky, to jsou takové malé kulaté škeble s tvrdou skořápkou. A jsou moc dobré.“

„Aha. A k tomu potřebuješ loď?“

„No, v jedné části zálivu se jich dá nalovit spousta, ale je to místo, kam se dostaneš jen lodí.“

„Chápu.“ Leo si olízl máslo ze rtů. „Když seženu loď, vezmeš nás tam?“

„Hm… nevím…“ Zarazila jsem se.

Leo se zamračil. „Promiň, nechci si z tebe udělat průvodkyni. To není tvoje práce.“

„To nevadí, jen nevím, jestli se teď můžu k něčemu zavázat. Právě si hledám nějakou letní brigádu. Mám pár tipů a nevím, jaký budu mít program.“

Přikývl a stále vypadal zklamaně. „To je jasný.“

Nadechla jsem se. „Takže… jak dlouho tu zůstanete?“

„Do konce srpna,“ odpověděl Leo.

„Nejradši bych odsud vypadl dřív,“ vložil se do hovoru Sig. „Já se domů těším víc než Leo.“

„Takže se pak vracíte do Anglie?“

Leo si povzdechl. „Takový je plán.“

„Jestli se do září nevrátí, tak mu rodina zatrhne jakoukoliv zábavu,“ vložil se do toho Sig.

Leo změnil téma hovoru. „Říkala jsi, že na podzim půjdeš na práva. Řekni mi o tom víc. Na jakou školu chceš jít a na jaký typ práva se chceš specializovat?“

„Na Drexelovu univerzitu v Pensylvánii. Chtěla bych pomáhat dětem, které vyrůstaly stejně jako já. Takže se chci věnovat ochraně práv dítěte, to je oblast, co je mi blízká a kde můžu něco změnit.“

„Kdyby každý měl takový zápal pro věc jako ty, svět by byl lepší,“ usmál se Leo.

Sig se na nás překvapeně podíval. „Něco mi uniklo? Děti, které vyrostly stejně jako ty?“

„Vyprávěla jsem tvému bratranci, že jsem vyrůstala v pěstounské péči.“

„Jsi sirotek?“

To slovo jsem nesnášela. „Ano.“

Sig několikrát zamrkal. „Abych si to ujasnil. Takže jsi zrzavý sirotek, bydlíš se starší ženou… nejmenuje se náhodou slečna Hanniganová?“ Naklonil hlavu. „A nemáš psa Sandy?“

Velmi vtipné. Obrátila jsem oči v sloup. „Je zvláštní, jak dobře znáš Annii, Sigu. Nečekala bych, že se tak dobře vyznáš v muzikálech. Nejdřív Mary Poppinsová a teď tenhle.“

Leo zrudl a obrátil se na bratrance. „Jsi naprostý šašek.“

„A ty jsi zřejmě… Daddy Warbucks, ten hodný Anniin tatínek, co?“

Leo málem vyprskl čaj.

„Ale abych to vysvětlil, když jsem byl malý, babička mě vzala na Annii do Londýna.“ Sig se na mě podíval. „Promiň, už se nebudu chovat jako kretén,“ dodal. Poprvé od chvíle, kdy jsem ho poznala, se zdálo, že ho to opravdu zajímá. „Co se stalo s tvou rodinou?“

Než jsem stačila odpovědět, Leo řekl: „Myslím, že teď není vhodná chvíle vrtat se v její minulosti. Nech ji, ať si v klidu vypije čaj, aniž by musela vyprávět o sobě.“

„Nevadí mi, když o tom mluvím,“ prohlásila jsem.

Leo přikývl.

Na nic jsem nečekala a spustila. „Matka zemřela na předávkování drogami, když mi bylo sedm. Od rodiny odešla dávno předtím, než jsem se narodila. Když zůstaneš bez rodičů v tomhle věku, není moc lidí, kteří by toužili tě adoptovat. Hledají spíš novorozence, ne hubený sedmiletý holky, co toho moc nenamluví. Takže mě umístili do domova a pořád jsem byla na čekací listě na adopci. Jenže z různých důvodů to nikdy nevyšlo. Měla jsem velkou kliku, že jsem tím systémem sirotků prošla, aniž by mi někdo fyzicky nebo psychicky ublížil. Tu spousta dětí nemá. Takže sečteno a podtrženo, jednou bych chtěla pomáhat těm, kteří měli méně štěstí než já.“

Sig přikývl. „To je chvályhodný.“

„To má být kompliment od takovýho bručouna, jako jsi ty?“ zeptala jsem se.

Leo si odfrkl.

Zaměřila jsem se na Sigmunda. „A co děláš ty, Sigu?“

„Kromě toho, že se skrývám ve stínu mnohem hezčího a úspěšnějšího bratrance?“ Náhle vstal. „No nic, mám rande s nádhernou perskou kočkou, která bydlí asi dvě míle odsud. Musím se připravit.“ Zvedl šálek a kývl na mě. „Rád jsem si s tebou popovídal, Pihatko… tedy, Felicity.“ Mrkl na mě.

„Zaplaťpánbůh, že vypadl,“ zamumlal Leo, když Sig odešel.

„To byl trochu zvláštní způsob odchodu.“

„To je pro něj typické. Právě teď má období, že neví, co se svým životem dál. Myslím, že ho tvoje otázka zaskočila. Nemluvě o tom, že takhle dlouho sedět na jednom místě jsem ho neviděl od chvíle, kdy jsme sem přijeli. Vždycky měl mravence v kalhotách. Nikdy ho neuspokojovalo být jen tak sám nebo odpočívat a užívat si života. Vždycky radši vyhledává nějaké dobrodružství a nejradši s nějakou pěknou ženskou.“

„Už chápu, proč nechtěl přijet do Narragansettu.“

„Dohoda zněla, že pokud první polovinu cesty strávíme v různých městech, musí pak se mnou jet tam, kam chci. Přesně takhle to doktor nařídil.“

„Ale jak vidím, i tady si najde způsob, jak si nějaké to vzrůšo užít.“

„Přesně tak.“ Leo zaklonil hlavu a zasmál se. „Líbí se mi, že nejdeš daleko pro slovo.“

„Jo, jakmile se s někým sblížím, jsem možná až moc upřímná. Život je příliš krátký na to, abych chodila pořád kolem horké kaše.“

„Ani nevíš, jaký je to závan čerstvého vzduchu mluvit s někým, kdo se pořád nepřetvařuje a nesnaží být někým jiným, než ve skutečnosti je. V mnoha ohledech ti závidím.“

„Závidíš mi? Proč?“

„Doma – tam, kde jsem se narodil – se od tebe očekává, že se budeš chovat určitým způsobem, který ti ostatní předepsali. Mechanicky budeš poslouchat příkazy… jinak to nedovedu popsat. Víš, mám pocit, že být sám sebou je něco špatného… nejen proto, že mě neustále někdo sleduje a posuzuje, ale proto, že mám strach, že mě lidi nepřijmou, pokud nebudu odpovídat jejich očekáváním. I když chápu, že jako dítě jsi měla těžký život, závidím ti, žes mohla vyrůst v sebe samu, silnou ženu, která říká, co má na jazyku, a rozhoduje se sama za sebe. Rodina, ve které vyrůstáme, může být úžasná, ale taky to může být břemeno, co tě dusí.“

Povytáhla jsem obočí. „Snad nečekáš, že tě budu litovat…“

Zavrtěl hlavou. „Bože, ne. Omlouvám se, jestli jsem se tak tvářil…“

„Bez obav. Jen si dělám legraci. Nedokážu pochopit tvé problémy, stejně jako ty bys nepochopil ty moje. Očividně pocházíme ze dvou různých světů.“

Leo mě dál propaloval pohledem a mně se rozbušilo srdce.

Odvrátila jsem pohled.

Pak jsem se podívala na hodinky. „No, vlastně už je později, než jsem si myslela. Měla bych se vrátit.“ Vstala jsem ze židle. „Díky za čaj a za thé-quilu.“

Leo se postavil a židle na podlaze zaskřípala. „Určitě už musíš odejít?“

„Jo, měla bych.“

Zamrkal a zdálo se, že ho to zaskočilo. Vlastně ani já jsem sama sobě nerozuměla.

„Doprovodím tě k autu.“

„Díky.“

Podpatky mi klapaly na mramorové podlaze v hale, když mě Leo vedl zpátky do přední části domu.

Stáli jsme proti sobě a lehký vánek mi rozfoukával dlouhé husté zrzavé vlasy. Nebyly ani rovné, ani kudrnaté, jen nadýchaná hříva vln. Jeden pramen mi spadl do obličeje, odfoukla jsem ho.

Užuž jsem se chtěla rozloučit, když mě Leo překvapil otázkou.

„Proč se ti nelíbí tvoje pihy?“ Oči mu padly na mé tváře.

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Když jsem byla mladší, lidé si mě kvůli nim dobírali. Tak asi proto jsem je začala nenávidět.“

Leo mi pohlédl na krk. „Líbí se mi, hlavně ty na krku… dělají tě zajímavou.“

„Možná, kdybych jich měla jen pár v obličeji…“ Podívala jsem se na nohy. „Ale mám je všude po těle.“

„To vidím, ale líbí se mi to.“ Odmlčel se. „ Jsi krásná.“

Zvedla jsem hlavu a setkala se s jeho pohledem.

I když v tom oblečení Mary Poppinsové jsem si vůbec nepřipadala krásná, způsob, jakým se na mě Leo díval, mi z nějakého důvodu dodával sebevědomí. A to mě vyděsilo, že jsem musela hned utéct.

Zvedla jsem ruku. „Tak se možná někdy potkáme ve městě.“

Když jsem se vydala k autu, Leo na mě zavolal. „Felicity, počkej.“

Otočila jsem se. „Copak?“

Zastrčil si ruce do kapes. „Nemohli bychom si někdy spolu někam vyrazit?“

Otevřela jsem pusu, ale jediné, co mě napadlo, bylo: „Jako na rande?“

„Samozřejmě,“ zasmál se. „Cos jiného myslela?“

Vypadal tak hezky, když stál a čekal na mou odpověď, a v jeho modrých očích se odráželo slunce. Jedna moje část chtěla vyhrknout ano. Ale věděla jsem, že sblížit se s ním by nebyl dobrý nápad.

A tak jsem se přinutila odpovědět: „Dík za nabídku, ale myslím, že ne.“

Zamračil se. „Můžu se zeptat proč?“

Přestože jsem dnes o některých věcech mluvila otevřeně, nechtěla jsem si přiznat důvod, proč jsem odmítla: děsil mě. Z nějakého důvodu jsem věděla, že když řeknu ano, budu mít na konci léta zlomené srdce. A to si musím chránit.

„Prostě… nemám zájem,“ řekla jsem nakonec. Sakra, to byla ale lež.

Nejistě přikývl. „Fajn, aspoň jsi upřímná.“

„Ještě jednou ti moc děkuju za čaj, “ vyhrkla jsem, než jsem utekla do auta, abych se zbavila přetrvávajícího napětí. Až na to, že jsem ve spěchu omylem zařadila zpátečku. Šlápla jsem rychle na brzdy, rozpačitě zamávala a rozesmála se. Když se Leo usmál, ale jeho oči zůstaly smutné a chladné, trochu mi to trhalo srdce.

Vyjela jsem z příjezdové cesty a vydala se po silnici. Neuběhla ani minuta a už jsem litovala, že jsem jeho nabídku odmítla. Je naprosto jasné, že oba pocházíme ze dvou odlišných světů a chodit s ním by byla zbytečná ztráta času, protože na konci prázdnin se vrátí domů… ale fakt mě přitahoval – nejen svým vzhledem, ale i svou povahou.

Když jsem se konečně rozhlédla, uvědomila jsem si, že jsem už dávno minula odbočku k našemu domu. Zjistila jsem, že jedu přes most, a vlastně jsem ani nevěděla, kam mám namířeno. Stejně jako ve svém životě.