Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kristen Callihan: Přiznání

Vydání první

Copyright © 2021. EXPOSED by Kristen Callihan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2581. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Exposed vydaného v roce 2021

Český překlad © 2023 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Sarah Hansen, Okay Creations

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2023-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2024-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Kristen Callihan

PŘIZNÁNÍ

VIP (4)

Pro všechny fanoušky Rye a Brenny,

kteří na jejich příběh trpělivě čekali.

POZNÁMKA AUTORKY

V této knize se mluví o pokusu o sebevraždu jedné z vedlejších postav, k němuž došlo v minulosti. Není zde přímo popisován.

Snažila jsem se přistupovat k tomuto tématu s úctou a co nejrealističtěji. Vše jsem konzultovala s betačtenáři a s lidmi, kteří mají s těmito situacemi vlastní zkušenosti, přesto jsem si jistá, že s některými body v příběhu se každý neztotožní. Veškeré chyby padají na mou hlavu.

V neposlední řadě, pokud trpíte, prosím, svěřte se někomu – kamarádovi, členovi rodiny, lékaři, terapeutovi. Svěřit se možná působí jako příliš těžký úkol, může vám to však jen pomoct.

S láskou Kristen

„Cokoli, co stojí za to udělat,

vyžaduje trochu chaosu.“

Flea

1. kapitola

Brenna

V životě každé ženy nastane doba, kdy si její kamarádky postupně najdou životní lásky a najednou všechno musí dělat ve dvou, pokradmu po sobě pokukují a vyprávějí si osobní vtipy, které nechápete, a uch! Dejte mi někdo do ruky drink a dostaňte mě z téhle noční můry.

Vím, že to není zrovna vzletně řečeno, ale právě teď se takhle cítím.

Jako kdo z nás nesoucítil se skvělým Adamem Sandlerem, který v Písni pro nevěstu zpívá „Love Hurts“? Třeba jsem jediná. Bože, doufám, že nejsem jediná.

Ne že bych na lásku nevěřila. Skoro každý den se topím v její třpytivé kráse. Vidím, jak jsou mí přátelé díky ní šťastní. Věřím v ni. Po letech randění, kdy jsem hledala jiskru a nacházela jenom slaboučké mihotání, už mám ovšem čekání plné kecky.

K tomu mám práce nad hlavu.

Navíc jdu do svého oblíbeného baru na vodku s tonikem, kterou už vážně potřebuju, s fakt mizernou náladou.

Naštěstí už na mě v boxu v zadní části hospody čeká moje stále nezadaná – a tudíž nezasněná – kamarádka Jules. Je čtvrtek a do baru tak přišli jen mladí profesionálové, kteří se chtějí uvolnit a třeba i zkusit, jestli se jim poštěstí a vrznou si. Já jsem s nezávazným sexem praštila. Jediné, co mi po něm pokaždé zůstalo, je podráždění a trochu i výčitky, že jsem to udělala. Asi jako když si objednáte k večeři specialitu šéfkuchaře, protože to zní skvěle, a nakonec vás z ní akorát pálí žáha.

„Ahoj,“ pozdraví mě Jules s úsměvem. „Už jsem nám objednala.“

Pracujeme spolu už tři roky, a tak moc dobře ví, co ráda piju. Nejradši bych jí vlepila hubana za to, že díky ní teď už nemusím odchytávat servírku. „Jsi bohyně nejvyššího řádu, víš to?“

„Si piš. Dneska nemáš náladu, co?“ zeptá se Jules, když se posadím naproti ní.

„Zrovna jdu z večeře s Jaxem, Stellou, Sophií, Scottiem…“ Zvednu ukazovák, aby to zatím ještě nekomentovala. „A s Killianem a Libby.“

Jules soucitně nakrčí nos. „Zkejsla jsi s hrdličkama, co?“

„Bingo.“ Jak já, tak Jules pracujeme pro Kill Johna, nejslavnější rockovou kapelu na světě – pokud vás to zajímá, je to fakt, ne můj osobní názor. Jsem vedoucí jejich tiskového oddělení a Jules pracuje jako Scottieho asistentka.

Zpěvák a kytarista Killian je můj bratranec, oženil se s Libby, která je nadaná zpěvačka. Jax, také zpěvák a kytarista, nyní bydlí se svou přítelkyní Stellou, která má na starosti náš dobročinný program. A manažer kapely Scottie se oženil s naší fotografkou a správkyní sociálních sítí Sophií. Mám tyhle kluky moc ráda. Mám ráda i naše holky. Všichni jsou moji nejbližší přátelé. To však neznamená, že mi čas od času nelezou na nervy.

Číšník nám přinese drinky. Dlouze se napiju chladivé vodky s tonikem a spokojeně si povzdechnu.

Jules si v růžovém martini máčí párátko s nabodnutými brusinkami. „Co že jsi tam skončila lichá? Kde byli Whip a Rye?“

Whip a Rye jsou další členové Kill Johna. Bubeník Whip je zlatíčko, v poslední době se nám ale začal vzdalovat. „Whip si léčí nachlazení, nechtěl nás nakazit.“

Chybí mi s ním vysedávat, mám ovšem takový pocit, že stejně jako mně i jemu už pohled na šťastné páry leze krkem.

Jules zvědavě povytáhne obočí. „A Rye?“

Rye. Basák. Kretén. Trn v mojí patě.

Rye a já spolu nevydržíme ani deset minut v klidu, než si začneme jít po krku. Asi nás to oba baví. Není to produktivní, avšak nějak s tím nedokážeme přestat.

„Na rande,“ ucedím. „Jestli se tedy dá těm jeho dostaveníčkům říkat ‚rande‘.“ Podle mě nedá. Je mi jedno, s kým a s kolika lidmi co dělá. Není mi ovšem jedno, že dává sexu přednost před rodinnou večeří. Protože právě tohle jsme: rodina, kterou jsme spolu vytvořili. Ne že bych tedy toužila mít Rye v rodině. Zbytek mé rodiny ho má ale moc rád, a tak k ní holt patří. Přinejmenším by se mohl aspoň ukázat.

Zamračená se napiju. Nedovolím, aby mi zvedal tlak, když tu ani není. Nebudu mu věnovat víc myšlenek, než kolik jich už zabírá.

„Večeře byla docela fajn.“ Poklesnou mi ramena. „Jenom… jim závidím.“ Bože, přiznat to mě vyloženě pálí.

Jules se ke mně se soucitem v krásných hnědých očích nakloní. „Chceš se zamilovat.“

Připadá mi, jako by všichni v baru zatajili dech, což je zvláštní, protože si nás nikdo nevšímá. Nebo je to možná tím Julesiným upřeným pohledem. Rozesměju se, ačkoli to vyzní spíš posměšně.

„Bože, jenom to ne.“ Když mi věnuje skeptický pohled, znovu se zasměju, tentokrát už upřímně. „Ani ne. O to nejde. Jde o…“ Zhluboka se nadechnu. „Závidím jim milostný život.“

Jules na mě zůstane zírat. Zacukají jí rty. „Ty jim závidíš, že mají sex? Protože, však víš, jestli chceš sex, tady si ho bez problémů zařídíš.“ Rozmáchlým gestem ukáže na hosty v baru. „Máš tu celý švédský stůl sexy nezadaných. Parádní sex na zavolanou.“

„Na zavolanou“ je fakt. Obě jsme přitažlivé. Jules s pískově hnědou pokožkou, vysoko posazenými lícními kostmi a plnými rty jako by vystoupila z obálky časopisu. Co tu sedíme, přitahuje zaujaté pohledy.

Co se mě týče, nevím, jestli je to mým znuděným výrazem, nebo tím, že dávám přednost kostýmkům s pouzdrovou sukní, lodičkám na vysokých podpatcích a uhlazeným culíkům, ale obvykle na mě letí kravaťáci. Umělecké typy jako by nevěděly, co si se mnou počít, což je docela ironie, protože se celý život pohybuju mezi hudebníky, producenty a umělci. Navíc když mám chuť na sex, není pro mě problém si ho zařídit. Skvělý sex je však něco docela jiného.

„Prosím tě, netvrď mi, že v to věříš, Juli.“ Nabodnu si na brčko jeden z plátků citronů ve skleničce. „Jako že sex může být parádní.“

„Tys nikdy neměla parádní sex?“ zeptá se. Připadá mi, že mě lituje. Asi by měla.

„A ty ano?“ opáčím. „Myslím vážně parádní, skvělý sex, z kterého jsi úplně paf a chceš to znovu a znovu, až máš pocit, že bys radši umřela, než takhle boží sex už nikdy nezažít?“

Jules se zadívá na svou sklenku, povzdechne si a zas ke mně vzhlédne. „Ne. Kruci, takhle boží sex jsem ještě neměla. Měla jsem dost dobrý sex, ale nic světoborného.“

Přikývnu a nakloním se k ní, až na stole skoro ležíme. „I já měla dost dobrý sex, ale většina chlapů pořádně netuší, co mají dělat. Jenom na tebe vlezou a jedou buch, buch, buch . A já si můžu o nějakém uspokojení nechat leda tak zdát.“

Nakrčí nos. „Třeba bysme to mohly zkusit s ženami.“

Zavrtím hlavou. „Jestli si myslíš, že když mají ženy stejnou výbavu, dává jim to určitou výhodu, musím tě zklamat. Zkusila jsem to a dopadlo to úplně stejně.“

Přísahala bych, že se za mnou někdo začal dusit lokem svého pití. Nejradši bych obrátila oči v sloup. Tady jsme na Manhattanu, a jestli ten člověk nezvládá, že občas odposlechne kus otevřené konverzace, v tomhle městě nepřežije. Navíc se nemusím za svoji sexualitu stydět. Obecně dávám přednost mužům, přitažlivost je ale podle mě proměnlivá věc a u mě se nezaměřuje jenom na jedno pohlaví.

„Některé ženy jsou stejně sobecké a nemají páru, co dělají, úplně jako muži,“ povím jí. „Věř mi, zařídit si skvělý sex dá fušku.“

Jules vykulí oči. „Nevím, jestli bych ti měla ty zkušenosti závidět, nebo být vzhledem k tomu, co říkáš, ráda, že je nemám.“

Zakřením se, úsměv mi však brzy opadne. „Není co závidět.“

Jsem sama a neuspokojená. Po pravdě mě docela zničilo, že jsem pohořela hned u dvou pohlaví.

„Myslím to vážně,“ dodám zamračeně. „Ať máš jakékoli pohlaví, nebo sexuální orientaci, všichni se musíme na cestě za vlastním štěstím přebrodit bahnem a prodrat hustým plevelem.“

„No.“ Jules se opře o stěnu boxu. „Tak to jsme asi v háji.“

I já se opřu a chvíli poslouchám ruch hospody. Jsem unavená, nohy už žadoní, abych je vysvobodila z lodiček, do nichž jsem je nacpala před osmi hodinami. Ne poprvé začnu zvažovat, že se na tenhle typ bot vykašlu. Na druhou stranu představují velmi účinnou zbraň a brnění v dost nemilosrdném odvětví.

První lodičky – černé Mary Jane od Manola Blahnika z lakované kůže – mi koupila teta Isabella, slavná módní návrhářka. Tehdy mi pověděla, že ať už se nám to líbí, nebo ne, ženy budou v zábavním průmyslu vždycky souzeny podle svého vzhledu a v porovnání s mužskými protějšky podceňovány. Stačí ale, když si obujete lodičky na vysokých podpatcích a oblečete dokonale padnoucí kostýmek, a všichni vaši kritici na vás zůstanou zírat úplně paf a vůbec si nevšimnou, jak po nich lezete až na vrchol. Tehdy si mě vzala pod křídlo, naučila mě všechno o módě, správném postoji těla i o tom, jak se vypořádat s nesnesitelnými kretény a jak naopak lidi okouzlit. Byla to dřina, ukázalo se ovšem, že všechno, co tvrdila, je pravda.

Během let jsem musela nasazovat brnění v podobě mrazivé dokonalosti. Udržovat zdání, že se mi nic nedostane pod kůži, je pro mě v tomto odvětví životně důležité. Smířila jsem se s tím. Ovšem některé dny bych se nejradši schoulila do klubíčka a zhroutila. Chci… útěchu, dotek, uvolnění.

Měla bych se jet domů vyspat. Nedokážu však setřást neklidný pocit, který ve mně narůstá.

Zachytím Julesin pohled a ramena mi poklesnou. „Vím, že bychom to neměly přiznávat, protože bychom pak působily uboze, nebo co nás nutí společnost si myslet, ale jsem nadržená. Ne obecně, jako že bych brala jakýkoli sex, hlavně aby aspoň nějaký byl. Ne, jsem nadržená tak, že na sex nedokážu přestat myslet. Bolí to, víš? Jako že mě od rána do večera celé tělo bolí potřebou po uvolnění.“

Jules mě rozvážně pozoruje, jako by tu bolest sama aspoň do určité míry dobře znala.

Zakroutím hlavou. „A ano, umím se o sebe postarat. Fakt mi to jde, stačí minutka dvě a jsem hotová. Jenže to není totéž jako cítit něčí ruce na svém těle a netušit, kde nebo jak se mě dotkne příště. Není to totéž jako zběsilý a zpocený sex.“

Kysele se usměju, srdce mě však bolí. „Je mi dvacet osm. Jsem ve svém oboru na špici, mám skvělé přátele, a když chci, můžu jít klidně každý večer na úžasný večírek. Vlastním luxusní byt na Upper East Side a za můj botník by většina žen vraždila.“

„To je fakt,“ zasměje se Jules.

„Svět mi leží u nohou. Ale tenhle problém vyřešit nedokážu.“

Štve mě to, tahle slabina, ta potřeba, která nemizí.

Jules si olízne rty a zamručí. „Tak si dneska někoho najdi. Dostaň ze sebe to napětí.“

„Už jsem to zkoušela. Jednorázovky mi nestačí.“ Zatnu nehty do koženého potahu sedačky. „Vážně skvělý sex vyžaduje čas. Aspoň já to tak mám. Jedna noc nestačí. A především vyžaduje oboustrannou důvěru. Potřebujeme si navzájem věřit dost na to, abychom si dávali a brali a naučili se, co se tomu druhému líbí.“

„Ve zkratce,“ prohlásí Jules. „Vztah.“

„Akorát že o vztah nestojím.“ Suše se zasměju. „Chci jen sex.“

Nejvíc mě na tom štve, že jsem svoji situaci dostatečně nevysvětlila. Ano, potřebuju sexuální uvolnění, je v tom ale mnohem víc. Chci to na hlubší úrovni. Netoužím po každodenních drobnostech, které tvoří vztah, jen po fyzickém poutu. Chci, aby mě někdo chtěl. Aby mě chtěl víc než co jiného. Aby mě naprosto potřeboval s bezbřehou oddaností.

Chci, aby ve mně viděl víc než jen řešení problému – abych pro něj byla životně důležitá. A chci po někom toužit úplně stejně. Chci prozkoumat jeho tělo, zjistit, co ho vzrušuje a co ho dostane do kolen. Chci vlastnit a být vlastněná. Kdybych to však přiznala, příliš bych toho o sobě prozradila a to by až moc bolelo. „Chci jistotu a důvěru vztahu, ale vím, že kdybych teď zkusila opravdový vztah, dopadlo by to katastrofálně. Třeba až se můj život nebude točit jenom kolem kapely… Což se nikdy nestane. Kapela je můj život.“

Jules přikývne, až jí poskočí fialové kudrny. „Takže chceš přátelství s výhodami. Škoda, že na ženy neletím, protože bych ti s klidem nabídla své služby. A rozhodně vím, co dělám.“ Nestydatě a rozpustile se zakření.

„To je vážně škoda,“ zavtipkuju, avšak okamžitě zvážním. „Možná bych si měla prostě někoho najmout.“

Znovu se za mnou ozve ten přidušený zvuk. Nebo jsem jenom paranoidní. Raději se přesto nakloním přes stůl, dál od opěradla a blíž k Jules. „Whip o tom pořád plácá, že je to bezpečné a máš situaci pevně v rukou.“

Jules se v očích mihne podráždění. „Takhle Whip brzy skončí na titulce bulváru. Prosím tě, neříkej, že ho poslechneš.“

„Určitě ne. Celý můj život se točí kolem práce. Neudělám ze svého milostného života jen další transakci.“ S povzdechem se opřu. „Ačkoli můj problém by se tím rozhodně vyřešil, ne že ne.“

Brzy dopijeme a Jules se zvedne k odchodu. „Musím kvůli šéfovi brzy vstávat.“

Mám Scottieho ráda jako bratra, ale jak jde o práci, vojenští instruktoři vypadají v porovnání s ním jako flákači. Jules je jediná asistentka, která zvládá jeho nároky, aniž by před ním utekla v slzách.

Před odchodem si ještě zajdu na dámy umýt ruce. Nechávám si u umyvadla zalévat zápěstí studenou vodou a zírám na sebe v zrcadle. Kůži mám místo obvykle jemně slonovinové teď těstovitě bílou a moje kaštanové vlasy s pletí příliš ostře kontrastují. Pod očima mi přes vrstvu korektoru prosvítají fialové kruhy. Během dne se mi pečlivě nanesená líčidla proměnila v masku, která začíná získávat trhliny.

Po osmnáctileté dívce s velkýma očima, která jen chtěla někam zapadat, ve mně nezbylo ani stopy. Po dívce, která prosila svého bratrance, aby jí dovolil být součástí svojí kapely, aspoň okrajově – protože ačkoli neměla ani špetku hudebního nadání, stejně chtěla cítit vzrušení, které jí mohl svět dát.

Přiznat se Jules bylo příjemné. Očistné. Zároveň se tím ale všechno jen zhoršilo. Dala jsem svému problému hlas, vyslala jsem ho do noci a tím jsem mu dodala sílu.

Ať se mi to líbí, nebo ne, pohybuju se v mužském světě. Ředitelé hudebních vydavatelství, pořadatelé koncertů, manažeři koncertních hal a stadionů, novináři – většina z nich jsou muži. Během let se postarali, abych moc dobře věděla, že se pohybuju v jejich prostředí. Snažili se mě přesvědčit, že mezi ně nepatřím. Abych přežila, musela jsem si nechat narůst hroší kůži a střežit své srdce. Musím být za všech okolností dokonalá, nesmím si dovolit jedinou chybu, nesmím dávat najevo sebemenší slabinu, zranitelnost ani něžné emoce. Jinak bych vystavila svůj krk žralokům. Jestli by se někdy dostalo na světlo, že chladnokrevná a cílevědomá Brenna Jamesová touží po objetí… Už nikdy bych se mezi nimi nesměla ukázat.

Kašlu na to. Nehodlám se za svoje potřeby stydět.

Narovnám záda, obnovím rtěnku a vyjdu ze dveří.

Stihnu udělat sotva tři kroky, když málem vrazím do tvrdé, široké hrudi. Stihnu se však zastavit pár centimetrů od ní. „Omlouvám se, nevšimla jsem si…“

Pořádně si toho muže prohlédnu a zděšením se mi vytratí hlas.

Mohutným ramenem, jako by tu na mě čekal, se o zeď opírá Rye Peterson, můj úhlavní nepřítel a obecně osina v zadku. Je to slavný rocker, avšak nevypadá tak. Díky jeho výšce, široké hrudi, pevným svalům a ježatým tmavě blonďatým vlasům by si ho mohl kdokoli splést s hráčem amerického fotbalu.

Většina lidí ho považuje za pohodáře, za chlapa, co vám vrazí do ruky pivko a rozesměje vás sprostým vtipem. A přesně takový taky je – pro všechny ostatní. Ale pro mě? Je to učiněný ďábel, který trpělivě vyčkává, až dáte najevo sebemenší slabinu. Nereaguju na něj vždycky logicky, ale pudově rozhodně ano.

Stačí mi jeden pohled na jeho úsměv, samolibý, široký, který nasazuje, když na někoho něco ví, a zblednu. Je to úsměv, kterým mě úspěšně dokáže znervóznit, a užívá si každou vteřinu.

Když mě však osloví, jeho hlas škádlivě nezní. Je hluboký, chraplavý, skoro tvrdý a stručně mi oznámí: „Promluvme si.“

Rye

Každý chlap má svoji slabinu. Na každého se někdy usměje štěstí. A tahle dvě fakta se dokonale potvrdila ve chvíli, kdy jsem zjistil, že Brenna Jamesová – moje vlastní slabina – zoufale potřebuje parádní sex. Baží po něm. Každou noc.

Zatraceně, stojí mi, jenom na to pomyslím. A nejen že mi stojí – jsem z toho rozpálený, tak rozpálený, až mě překvapuje, že mi z kůže nestoupá pára. Stojí mě veškerou sílu, abych zachoval nenucený postoj a předváděl Brenně roli, kterou ode mě očekává – pokušitele, trýznitele, blázna.

Skoro mě mrzí, že jsem se dozvěděl, že celé dny chce – potřebuje – cítit na kůži cizí ruce a na klitorisu ústa. Ježíši, je toho na mě skoro moc. Skoro.

Vidím v tom příležitost. Její tajemství je venku a já ho rozhodně nehodlám ignorovat. Nechtěl jsem odposlouchávat. Tak jo, to je lež. Sotva jsem si uvědomil, že za sebou slyším Brennu, zaposlouchal jsem se. Nejsem na to pyšný, ta ženská ve mně ale dokáže podnítit moji dětinskou stránku. Akorát že když jsem tak poslouchal vyprávění o jejích touhách a z jejího hlasu zněl skoro smutek, uvědomil jsem si, že cítím něco, co jsem k Brenně ještě nikdy nepocítil – pochopení.

Ne že by mi to Bren věřila. Myslí si, že jsem jednoduchý. A v mnoha ohledech jsem – stačí mi jednoduché věci a lidem, které mám rád, jsem naprosto oddaný. Ženy ovšem nevyužívám. Jen jsem s nimi moc rád. Natolik, že jejich společnost vyhledávám při sebemenší příležitosti. Ale ten parádní sex, o kterém sní, sex, co vám stoupne do hlavy a nemůžete se ho nabažit? Ten se mi vyhýbá stejně jako jí.

Takže jo, chápu ji.

Když ovšem řekla, že uvažuje, že si někoho najme, aby jí to poskytl?

Tak to ani omylem. Ne. Prostě ne. Tohle nemůžu nechat jen tak být.

Otázka zní: Co teď, když jsem Brennu zahnal do kouta? Během let jsme se povětšinou jen z hrdosti předháněli, kdo je lepší. Z důvodů, nad kterými jsem se pro vlastní klid nikdy moc nezamýšlel, jsme se snažili jeden druhému dokázat, že se nás nic nedotkne, že je nám jedno, co si o nás ostatní myslí. Jinými slovy jsme si navzájem ve všem lhali. To, že jsem teď zaslechl její přiznání, ji musí ničit.

Vrhá po mně nenávistné pohledy, vím ovšem, že je to její sebeobrana. Jak jde o nás dva, oba raději zaútočíme, abychom skryli svoje slabiny. V jantarových očích jí už tancují prohnané jiskřičky. Už teď vymýšlí, jak mě kreativně zmrzačit. To ostatně dělá celou dobu, co se známe. Jediný rozdíl je teď v tom, že pěkně tvarované rty má stažené zděšením a zírá do země, jako by doufala, že ji každou chvíli pohltí.

Sice by tomu nevěřila, ale její rozpaky si nijak neužívám. A to ani právě teď. Odtáhnu se od zdi a udělám k ní krok.

„Myslím to vážně, Bren. Slyšel jsem, cos říkala…“ Ostře se nadechne a přes tvář se jí mihne stud. Zopakuju: „Musíme si promluvit.“

„To teda nemusíme.“

V chodbě je přítmí a v červeném světle zářivky nad zadním východem má její kůže fialový nádech a kaštanové vlasy jí rudě září. Představuju si ji, jak se přímo přede mnou vznítí a zasáhne mě silou svého hněvu.

„Ano, musíme. No tak, Bren. Snad nečekáš –“

„Sklapni.“ Projde kolem mě. „Zrovna s tebou o tom fakt mluvit nebudu.“

„Kdybys mě jenom vyslechla – Sakra! Stůj!“

Je na těch podpatcích zatraceně rychlá, precizně si klestí cestu davem kravaťáků. Jeden z nich hvízdne a hlasitě okomentuje její kulatý zadek. Když ho míjím, schválně do něj vší silou vrazím ramenem.

Venku se Brenna ohlédne, a když mě spatří, zamračí se. Vulgárně si uleví a přidá do kroku. Musím se usmát. Fakt čeká, že se mě tak snadno zbaví?

„Klidně můžeš zpomalit,“ oznámím jí. „Doprovodím tě domů.“

Nadzvedne bradu, avšak tempo nezvolní. „Jsi jak veš. Zmiz.“

„Na to zapomeň. Bezpečnost především, Bren.“

„Pff. Nepotřebuju ochranku. Kdyby se mi zachtělo, nakopala bych zadek i tobě.“

Nemělo by mě to rajcovat. Jenže mě to samozřejmě rajcuje. „V nejmenším nepochybuju, že jsi drsňačka, kotě, ale prosím, udělej, co říkám.“

Něco v mém hlasu ji nejspíš zaujalo, protože si pobouřeně odfrkne a jde dál. Je tak chladno, že nám stoupají od pusy obláčky páry. Brenně v té tenké halence musí být zima. Vím ovšem, že kdybych jí nabídl svůj svetr, jen by s ním mrštila o zem, a tak si strčím ruce do kapes a jdu vedle ní.

Tady venku mi neuteče. Na těch šíleně vysokých podpatcích má zhruba metr osmdesát, přesto ji převyšuju o slušných několik centimetrů. Navíc jí těsná sukně, která mi leze na mozek, nedovolí dělat moc dlouhé kroky.

Asi jí to taky docvakne, protože zpomalí – i když jenom trochu – ne dost na to, aby dala najevo, že uznává porážku, ale aspoň už napůl neběží. Podpatky jejích lodiček hlasitě klapou na chodníku, klap, klap, klap. Občas ten rytmus slýchám ve snech. Brenna se to nikdy nedozví, ale v tom rytmu jsem složil bassovou melodii pro „Forget You“. Nikdo se to nikdy nedozví. Některé věci si chlap musí nechat pro sebe.

„Myslela jsem, že jsi na rande,“ ucedí po chvíli.

„Rande“ vysloví s takovou hořkostí v hlasu, až mi zacukají koutky, hlas však udržím neutrální. „Taky jsem byl, ukončili jsme ho předčasně v tý hospodě.“

Je to lež. Žádné rande se nekonalo. Už nějakou dobu jsem na rande nebyl. Nehodlám jí ale říct, proč jsem se dneska nemohl zúčastnit rodinné večeře.

„Podívej, ať už si myslíš, že jsi slyšel cokoli –“

„Vím, co jsem slyšel.“

„– nic ti do toho není.“

„To taky vím.“

Šokem zalapá po dechu a vykulí jantarové oči. Poté zafuní, jako by si vzpomněla, že na mě musí zůstat naštvaná, aby se ochránila.

„Nemůžu uvěřit, že jsi mě odposlouchával. Měl jsi o sobě dát vědět.“

Odměřeně se na ni zadívám. „Ještě řekni, že kdybys mě přistihla při podobný konverzaci, že bys neodposlouchávala. Protože na to bych ti řekl, že kecáš.“

Chvíli jde mlčky a rychlým krokem. Najednou zakleje a rezignovaně máchne rukou. „Fajn. Odposlouchávala bych. To ale neznamená, že je to správné.“

„Nejsme žádní andílci.“

„A ty ze všech nejmíň.“

Usměju se pravděpodobně jako žralok, který vycítil krev. Nemůžu si pomoct. Nejradši bych ji v tu chvíli celou zhltnul. „Taky za to děkuju pánubohu.“

„To ovšem neznamená, že musíš mluvit o tom, co jsi odposlechl,“ poznamená příkře.

„Ne, ale stejně o tom s tebou chci mluvit.“ Prosím, prosím, prosím, promluv si o tom se mnou.

„Ne.“

„No tak, Bren,“ vybídnu ji o něco něžněji. „Nebudu se ti kvůli tomu vysmívat…“ Do noci zazní její hlasité odfrknutí. Tak jo, tohle jsem si zasloužil. Dřív jsem se jí mnoha různými způsoby vysmíval. Teď si to vyčítám. „Opravdu ne. A ani nikam nejdu, tak si mě můžeš nejdřív vyslechnout, než mi vrazíš takovou, že druhou chytnu o roh.“

Brenna obrátí oči v sloup. „Fyzickým násilím pohrdám.“

„Aha.“

„Kvůli tobě ovšem udělám výjimku.“

Zazubím se. „Od tebe to bude moc příjemně bolet, viď, Třešničko?“

„Bože!“ Navzdory pobouřenému výkřiku se začíná usmívat. To, že jsem z ní vylákal úsměv, mi připadá jako malé vítězství.

Uchechtávám se, ještě když přicházíme k jejímu domu, kde nám vrátný otevře.

„Dobrý večer, slečno Jamesová, pane Petersone,“ pozdraví nás.

„Dobrej, Tommy. Co říkáte na včerejší utkání?“

Tommyho kamenný výraz se ani nehne. „Nic, co bych byl ochotný sdělit, pane.“

Zasalutuju mu, vejdu dovnitř a zachytím Brennin přimhouřený pohled.

„Odkud víš, jak se můj vrátný jmenuje?“

Úplně slyším, jak se jí v hlavě protáčejí kolečka. Byl jsem u ní doma už mnohokrát – ne sám, jen když pořádala různé večírky a večeře. A ne dostkrát na to, abych se s jejím nočním vrátným dobře znal.

Natáhnu se kolem ní k panelu výtahu a stisknu tlačítko jejího podlaží. „Zahlídl jsem Tommyho v Garden během utkání Knicks a nabídl jsem mu, ať si ke mně přisedne.“

S Killianem, Whipem a Jaxem vlastníme permanentky přímo na parketu. Ne na každý zápas stíháme jít všichni čtyři najednou, a tak přijdou naše neobsazená místa vniveč. Jaxova přítelkyně Stella pořádá charitativní tomboly a naše nevyužité lístky rozdává vylosovaným. Jednou do měsíce tam bereme taky děti, které potřebují podpořit o něco víc než obvykle – buď protože jsou nemocné, mají psychické problémy, nebo pocházejí z rozpadlých či znevýhodněných rodin. Takové večery si užívám. Pokaždé se od těch dětí naučím něco nového.

Brenna jen zamručí, nic na to však neřekne. Nastoupíme do výtahu a do jejího podlaží vyjedeme mlčky. Právě teď není ticho příjemné. Už jsem s Brennou dřív jel výtahem sám, nikdy ale nebylo ticho takhle tíživé a plné napětí. Mravenčí mě, svírají se mi z něj vnitřnosti.

Potřebuje „parádní, skvělý sex, z kterého jsi úplně paf a chceš to znovu a znovu, až máš pocit, že bys radši umřela, než takhle boží sex už nikdy nezažít“.

Kůže je mi těsná. Zatraceně, chci totéž. Dokud Brenna neřekla ta slova, sám jsem netušil, jak moc to já sám potřebuju. Najednou je mi horko. Zhluboka se nadechnu. Velká chyba. Ucítím vůni Brennina parfému. Nepoužívá jednu jedinou voňavku, která by pro ni byla charakteristická, spíš je střídá podle nálady. Bohužel je všechny znám. Během let jsem se naučil rozpoznat, v jaké je zrovna náladě, podle toho, jakou vůni si vybrala.

Dneska voní po zralých broskvích máčených v medu, po tmavém rumu a dobrém tabáku. Teoreticky vzato by tahle kombinace neměla vonět dobře, ve skutečnosti evokuje čirý sex. Myslím jenom na to, jaké by bylo ležet mezi jejími stehny v žáru karibského slunce a vychutnávat si smyslnou chuť vlhké a roztoužené…

Odkašlu si a narovnám se. Klidni se, chlapče.

Brenna po mně střelí pohledem. „To ses právě chvíli dusil vlastními slinami?“

Spíš jsem málem začal slintat. Ze samého chtíče. Díky za to.

„Ne. Jenom jsem si odkašlal.“

„Hmm.“ Pohlédne na mě přimhouřenýma očima. „Neříkej, že na tebe něco leze.“

„Proč?“ Nakloním se k ní – jsem cvok, protože bych se neměl k Brenně Jamesové vůbec přibližovat. „Kdybych ležel v horečkách, otírala bys mi pot z čela?“

„Poslala bych tě domů, abys mě nenakazil. Nemůžu si dovolit onemocnět.“

„No tak, Třešničko,“ oslovím ji, když se dveře výtahu otevřou na jejím podlaží. „Víš moc dobře, že abys ode mě chytila brebery, museli bysme si být mnohem blíž.“

Brenna obrátí oči v sloup a vyrazí pryč – klap, klap, klapity klap. Právě to klapity klap mě vždycky dostane. Je to slyšitelný důkaz, že při každém druhém kroku trochu zhoupne boky. Nikdy nikomu nepřiznám, kolikrát jsem ji pozoroval při chůzi, jenom abych ten zvuk rozluštil.

U dveří do bytu rychle jako blesk zadá bezpečnostní kód, otevře a vejde dovnitř. Musím přidat, jinak by se mi dveře zabouchly před nosem.

Ocitnout se v Brennině bytě znamená, že vás komplet obklopí. Vždycky to tu voní po čerstvých růžích, ne výrazně, ale čistě a sladce. Předválečný byt nabízí klasické ozdobné římsy a vysoké stropy a je zařízený ve smetanově bílé a odstínech šedi s doplňky v růžové, zelené a zlaté. Všechno tu sálá luxusem. Kromě dlouhé pohovky v empírovém stylu potažené sametem s leopardím vzorem, která stojí uprostřed obývacího pokoje – jako dlouhý nos vší té pečlivé koordinaci barev. Svojí výstředností a okázalostí k sobě přitahuje veškerou pozornost. Jako sama Brenna.

Opře se malým zadkem o područku pohovky a dlouhé štíhlé nohy zkříží v kotnících. Vysoké podpatky přitom zaboří do hustého koberce. „Jsem unavená a mám rande s Paulem Hollywoodem.“

Přidušeně se zasměju. „S Paulem Hollywoodem?“

„Ano. Je to porotce v pořadu The Great British Bake Off.“

„Ano, ten pořad znám.“

Brenna povytáhne obočí. „Díváš se na něj?“

„Proč tě to tak překvapuje? Mám pečený dobroty rád. Musím tohle tělíčko dobře krmit, abych ho udržel ve formě.“ Promnu si břicho.

Brenna mi na vějičku neskočí. Jen mě propaluje pohledem a netrpělivost se ani nesnaží skrýt. Problém je, že když jsem tu s ní teď o samotě, moje sebevědomí se rozpadá jako špatná ozvěna. Sakra. Ticho se změní z nepříjemného v dusivé. Srdce mám až v krku, kůže mi hoří a sakra netuším, jak začít.

Brenna si povzdechne. „Já jsem ne –“

„Chápu to,“ vyhrknu.

Zarazí se a vykulí jantarové oči. „Co prosím?“

Do toho, Rylande. Po hlavě. „Chápu, proč si to myslíš.“

Brenna si složí paže, aby se chránila a postavila mezi nás hradbu. „Tak ty to chápeš, jo?“

„No jo.“ Udělám k ní krok. „Jsem slavnej chlap, co miluje sex.“

„Nepovídej.“

„Tak hele, netajím to o sobě. Proč bych nemohl – my oba – milovat sex? Sex je parádní.“ Brennina kamenná tvář mi prozrazuje, že jdu ke dnu. Pomalu k ní udělám další krok – nesmím to uspěchat, jinak se přede mnou uzavře ještě víc. „Ale najít pro něj ženu, který můžu věřit? Ženu, která mi ochotně řekne, co se jí doopravdy líbí –“

„Tak to ne,“ skočí mi do řeči s přidušeným smíchem a zavrtí hlavou. „Ne, ne, ne. Na to ani nemysli.“

Nedokážu se zastavit. „Ani nevíš, co chci říct.“

„Jestli se mnou chceš probírat cokoli jiného než co dát Scottiemu k narozeninám, nechci to slyšet.“

„To je hračka. Kapesníky od Henryho Poolea.“ Brennu moje odpověď viditelně překvapí. Pokrčím rameny. „Nuda, já vím. Ale Scottie má tyhle serepetičky rád. Navíc máš pravdu, o tomhle jsem s tebou mluvit nechtěl.“

„Ryei, ne.“ Zvedne ruku. „Prostě ne.“

„Fakt by sis raději zaplatila eskort?“ Snažím se neznít při té představě příliš vyděšeně. „A riskovat, že se může cokoli podělat? Riskovat vlastní bezpečí?“

Tohle jsem neměl říkat. Svraští kaštanová obočí. „Jasně že sis z toho vzal zrovna tohle. Navíc ti do toho nic není.“

„To už jsme si řekli. Jenže jsem tvůj kamarád –“

„V jednom kuse se hádáme.“

„Jo, hádáme se. A jo, jsi otravná.“ Podrážděně stiskne rty, přesto je na ní poznat, že se mnou souhlasí. Potlačím úsměv. Sice do sebe každou chvíli ryjeme, přesto se dobře známe. „Záleží mi na tobě, Bren. Kdyby se ti něco stalo, zničilo by mě to.“

Rozhostí se tak dokonalé ticho, že slyším i troubení aut patnáct pater pod námi. Brenna je z mých slov v takovém šoku, až mě to raní. Do prdele práce, to si jako myslela, že je mi putna, nebo co? Je Killianova sestřenice. Už jen kvůli tomu by pro mě byla důležitá. Zároveň hraje v mém životě velkou roli. Jsme si blízcí už od doby, kdy jsme byli paličatí puberťáci.

Přestože se snažím zůstat zticha, zavrčím. K mému zděšení to zní dotčeně. Kruci.

Brenna se kousne do spodního rtu – dělává to, když ví, že měla spíš držet jazyk za zuby. Povzdechne si. „Jasně že by ani mně nebylo jedno, kdyby se ti něco stalo.“

„Tvoje nadšení nezná hranic, koukám.“

Udělá na mě dojem, že si lehkým zhoupnutím brady dokáže přehodit culík přes rameno. Viděl jsem tenhle nenápadný pohyb snad tisíckrát a dodnes mě fascinuje, přestože vím, že se mi chystá dát co proto.

„Právě teď z tebe moc nadšená nejsem,“ oznámí. „Nicméně tvoje obavy uklidním. Nehodlám si nikoho najmout, aby uspokojil moje potřeby. Stačí?“

Mělo by se mi ulevit. Místo toho jsem trochu zklamaný. Ne protože bych snad chtěl, aby to udělala, ale protože tím přicházím o argument. „Aha.“

Stiskne rty. „Tohle jsi asi neslyšel, co?“

„No… ehm, ne?“

„Ne?“ Mlaskne. „Nějak ti to odposlouchávání nejde, Rylande.“

Zacukají mi koutky. „Párkrát jsi ztišila hlas. Docela mě to štvalo. Zkus příště mluvit o něco hlasitěji, jo?“

Odfrkne si, nasadí však profesionální tón. „Když jsme si to teď ujasnili, můžeš jít.“

Měl bych. Měl bych se otočit na patě a vyjít ze dveří. Do smrti bych toho však litoval. „Nic jsme si neujasnili, protože jsi zatím nenašla to, co potřebuješ.“

Zrudne. „Krucifix, Ryei –“

„Chci to být já,“ vyhrknu bez okolků. Zhluboka se nadechnu a mnohem klidněji oznámím: „Chci, abys na to využila mě.“

Moje slova se mezi námi odrazí v synkopovém rytmu. Brenna projednou nenachází slova.

2. kapitola

Brenna

Věděla jsem, že to přijde. Že mi navrhne absurdní „řešení“ mého problému. Věděla jsem to. Vědět a zažít to jsou však dvě rozdílné věci a obě mi způsobily pořádný šok.

Rye mi nikdy, ať nápadně, či nenápadně, nedal zapomenout, že když se kapela dala před lety poprvé dohromady, zamilovala jsem se do něj. Obvykle jen tu a tam rýpne, že mi určitě připadá neodolatelný, nebo pronese poznámku o mém sexuálním životě – že nikdy nezažiju nic lepšího, než co by mi mohl dát on, kdyby mě tedy taky chtěl.

Nenechala jsem si to od něj líbit a vždycky jsem dávala jasně najevo, že je můj milostný život nadmíru uspokojující a že se už nikdy nesnížím k tomu, abych chtěla Rye. Na to reagoval podobným způsobem. Chovali jsme se k sobě jako dospělí lidé? Ne. Protože takhle spolu komunikujeme od raného mládí a ten vzorec chování jsme nikdy nepřekonali. Tohle je ale přes čáru. Překročil mez odlehčeného špičkování a přešel rovnou k tomu, že se teď vysmívá mojí slabině.

Je až nechutné, jak moc se mě tím dotkl. Vůbec jsem to nečekala. Myslela jsem, že už mi nemá jak ublížit. Bohužel jsem Rye Petersona nikdy nedokázala ignorovat.

Nedokážu to ani teď. Stojí přede mnou s mohutnými pažemi složenými na široké hrudi a očekáváním povytahuje hustá obočí. Miliony fanoušků Kill Johna v něm vidí neodolatelného vtipálka, velkého medvídka, který potřebuje tu pravou, s níž se bude moct tulit do skonání věků. Co se mě týče, nejradši bych mu vrazila pěst do toho arogantního frňáku. Neudělám to. Ještě pořád mi zbývá trocha smyslu pro dekorum. Jazyk však za zuby neudržím. Tohle už je nad moje síly.

„Ty hajzle,“ ucedím, trhnu sebou a vyrazím k němu. „Vím, že už máme něco za sebou, ale v životě by mě nenapadlo, že klesneš tak hluboko.“

„Tak hele!“ okřikne mě šokovaným hlasem. „Brzdi –“

„Ne, ty brzdi.“ Dloubnu ho do hrudi. „Tohle není vtipný.“

Zůstane na mě zírat s pusou dokořán. „Počkej, ty myslíš, že si dělám srandu?“

Jeho pobouřený tón mě zarazí. „Co jiného si asi tak mám myslet? Zaslechl jsi, jak říkám, že jsem…“ Panebože, nebudu to opakovat. Už tak mi připadá ponižující, že to slyšel. Ztěžka polknu a děsím se, že se snad i rozbrečím. „A teď se mi na tu práci hlásíš? A já to mám brát vážně?“

Rye si dá ruce v bok a nakloní hlavu, jako by se snažil vyřešit zapeklitou hádanku. „Bren, nedělám si srandu. Myslím to naprosto vážně.“

Narazím zadkem do područky pohovky. Krev se mi z hlavy vžene do nohou. Nemůže to myslet vážně. Sice vždycky mezi námi byla určitá chemie, odjakživa jsme se přitahovali, ani jeden z nás o nic víc však nikdy nestál. Rye by tomu nikdy nepodlehl, ne po takové době.

Vyzná se ve mně a pozná, na co myslím, a tak krátce přikývne a svoje slova potvrdí: „Netahám tě za nos, ani se ti nevysmívám. Svoji nabídku myslím vážně.“

Dotknu se čela. Je zvlhlé. Motá se mi hlava. „Potřebuju se napít.“

Otočím se k němu zády a zamířím do kuchyně. Klopýtnu. Nikdy neklopýtám. Zuju si boty, naliju si sklenici vychlazené vody z lednice a několikrát se zhluboka napiju.

Rye přijde za mnou a opře se předloktími o linku. Tváří se naprosto klidně, jeho palec, jímž do mramoru vyťukává rychlý rytmus, ho však prozradí. Už nějakou dobu se neholil a jeho strniště přerostlo v plnovous. Během let měl Rye plnovous jenom jednou – kdysi se všichni kluci rozhodli, že nahodí styl dřevorubec. Přešlo je to potom, co jim lidi začali posílat oleje na vousy a plastové sekery.

Rye s tím vůbec nevypadá špatně. Spíš naopak, je to u něj něco jiného. Je v tom sexy. Vousy mu proměnily obličej, až mi připadá, jako bych mluvila s úplně novou verzí Rye. A to mě rozhodí ještě víc.

Kousne se zevnitř do tváře, až se mu v ní objeví dolíček, a zhluboka se nadechne. „Podívej, vím, že je to kurevsky trapný, ale řeknu ti to, jak to je. Když jsi poprvý zmínila sex, jo, začal jsem odposlouchávat, protože, ano, holt občas bývám trochu nedospělej.“ Rozpačitě se usměje a sevře si zátylek. „Jenže pak jsem začal pořádně poslouchat, co říkáš, a… Zatraceně, Bren, taky to chci. Vím, že mi nebudeš věřit, ale už mě nebaví střídat partnerky. Už mě nebaví…“ Najednou zrudne. „Samota.“

Jsem z jeho slov tak v šoku, až vyjeknu. Čekám, kdy se začne smát, kdy oznámí, že si jen dělal legraci, avšak Rye mi neochvějně oplatí pohled. A pořád se červená, pořád mu škube palec – znamení, že je nervózní, podobně jako když si já pohrávám s culíkem – a nesměje se.

Trvá mi dobrou minutu naprostého ticha, než si naplno uvědomím, že Rye právě přiznal, že se cítí osamělý. Ještě nikdy mi neukázal žádnou osobní slabinu. Ani já jemu. Obnažit svoje nitro znamená vystavit se výsměchu. Takhle to mezi námi bylo odjakživa. A teď Rye změnil pravidla hry. Nevím, co s tím mám dělat.

Na uklidněnou se napiju vody, sklenici odložím a pokusím se přemýšlet.

„Tak jo, takže si neděláš legraci a chápeš, jak se cítím, jenže, Ryei, vyřešit tenhle problém tím, že navrhneš, abychom my dva…“ Ani tu větu nedokážu dokončit, aniž bych cítila chlad i žár zároveň. „Ty ses snad pomátl. Skončilo by to katastrofou.“

„Katastrofou,“ ucedí Rye.

„No tak,“ vybídnu ho. Panikařím. „Jsme jako… jako pomerančový džus a zubní pasta. Když se spojíme, oba z toho vyjdeme s pachutí v puse.“

Skloní hlavu a sevře okraj linky v pěstech, až se mu svaly v pažích napnou. Všechny ty nádherné svaly se pohybují pod hladkou potetovanou kůží. V životě jsem potkala stovky mužů, a ani jeden neměl paže tak dokonale vyrýsované jako Rye. Proč on? Proč mě muselo zaujmout zrovna jeho tělo?

Nevnímá, že na něj zírám. Zvedne hlavu a věnuje mi ryze mužský paličatý pohled. „Jo, fajn, mohlo by to dopadnout katastrofálně.“

„Řekla jsem, že to tak dopadne. Ne že by mohlo.“ Protože to rozhodně takhle dopadne. A proč o tom vůbec ještě pořád mluvíme? Čím víc o tom mluvíme, tím hůř potlačuju určité představy. Představy, které už deset let skladuju v nejtemnějším koutku mysli. Před očima se mi mihne výjev, jak se Ryeovi vlní hladká napjatá kůže na nahých zádech a svaly se mu nadouvají, zatímco do mě proniká.

Vydechnu. Ne.

Rye stiskne rty. Na vteřinu mě napadne, že možná zvažuje, že se otočí na patě a odejde. Takové štěstí však nemám. Místo toho obchází ostrůvek a velkou ruku přitom táhne po hraně mramoru.

Ztuhnu a zakážu si pohnout se. Nevím, co svýma modrýma očima vidí, avšak blíží se ke mně obezřetněji než obvykle.

„Opravdu si myslíš, že bych ti ublížil, Třešničko?“

Třešnička. Vzpomínám si, kdy mi tu přezdívku dal.

Nikdy jsem se do Rye Petersona nechtěla zamilovat. Vážně ne. Když mě Killian před lety poprvé přizval, ať posedím s jeho kamarády, s nimiž utvořil novou kapelu, říkala jsem si, že jsou všichni sexy. Nepřišla jsem na zkoušku jejich kapely kvůli hudbě – protože jim to tehdy ani moc nešlo – spíš abych se pokochala pohledem na tři nádherné kluky (a svého bratrance, který byl taky objektivně vzato kus, jen jsem na něj takhle myslet nechtěla), kteří tancovali na pódiu. K neskonalé radosti mého puberťáckého já pokaždé hned shodili trika.

Zatímco Whip a John, brzy známý celému světu jako Jax, byli potěchou pro oko, jen z Rye – nic netušícího hromotluka – mi hořelo celé tělo. Nebyl z nich fyzicky nejkrásnější – v tomhle směru patří první místo Scottiemu s jeho uhlově černými vlasy, dokonalými rysy a ledově modrýma očima. Whip zaujal druhé místo, co se vzhledu týče, a první v laskavosti.

Rye nikdy neoplýval otevřeným sex-appealem, tohle byla Johnova parketa – a asi i Killianova, ale do toho se vážně pouštět nebudu. Z Rye vždycky sálalo něco divokého. Zatímco ostatní kluci byli šlachovití a štíhlí, Rye představoval hradbu svalů. A kdykoli uhodil do strun baskytary, evokoval mi čirý sex. Ne že bych v tomhle ohledu měla tehdy zkušenosti, jen jsem věděla, jaké pocity ve mně probouzí – jak mě rozpaluje.

Mimo pódium mě Rye svým prostým smyslem pro humor a úsměvem, jenž ho nikdy neopouštěl, dokázal uvolnit tak, jak se to ostatním klukům nikdy nepovedlo. Tehdy, stejně jako dnes, rád flirtoval. Pro hubenou nesmělou zrzku s předkusem a akné byl splněný sen, že se na ni starší kluk usmál, jako by jí patřila veškerá jeho pozornost. Věděla jsem, že se úplně stejně chová ke každé holce, přesto se mi líbilo, že si mě všímá.

Po každém vystoupení si mě Rye našel a vždycky mi položil tutéž otázku: „Jsi z toho hotová, prcku?“

Prcku. Tu přezdívku jsem nenáviděla. Připadala jsem si kvůli ní, jako by mi bylo dvanáct.

Pokaždé jsem odpověděla: „Jo, drnkale, jsem z toho úplně hotová.“

Rye si nad přezdívkou, kterou jsem mu vymyslela, odfrkl, nikdy mu však doopravdy nevadila. Během let se zlepšil a s prsty dokáže na kytaře hotové zázraky, ze začátku ale na kytaru především drnkal a dobře to věděl. Navíc jsme do sebe odjakživa podobně rýpali.

Na moje osmnácté narozeniny mi kluci uspořádali oslavu a hráli celou noc. Zpocený a zarudlý Rye tehdy kytaru odložil a zašel za mnou. Bože, vážně jsem se snažila mu na tu nahou hruď nezírat, bylo to však těžké. Kdykoli se pohnul, ty velkolepé svaly se zvlnily a vyduly.

„Jsi z toho hotová, Třešničko?“

To poslední slovo jsem skoro nezaregistrovala, protože jsem přímo před očima měla drobné hnědé bradavky. Jsou stejně citlivé jako moje?

„Třešničko?“ Vzhlédla jsem tehdy k němu. Usmíval se.

„Kdykoli se červenáš, máš barvu jako třešeň.“

Dobrá nálada mě opustila. „Je nevychované upozorňovat ženu na její vady.“

Ryeovi se zatřpytily hluboko posazené oči a povytáhl obočí. Vypadal v tu chvíli jako malý kluk, spokojený sám se sebou. „Červenání není vada. Je roztomilý. Sexy.“ A pak zrudl on. Červeň se mu rozlila od tváří až po uši.

Právě v tu chvíli jsem se do Rye Petersona, sexy kluka ve svalnatém mužském těle, který se červenal stejně snadno jako já, zamilovala. Ne že by se tehdy zdržel na tak dlouho, abych s ním mohla trénovat své ještě stále amatérské flirtovací schopnosti. Po té poznámce okamžitě zmizel a začal se mi vyhýbat. Ne, ještě hůř, začal dávat bolestně jasně najevo, že ve mně nevidí nic víc než Killianovu malou sestřenici, která se táhne za kapelou jak smrad.

Bylo to tak nejlepší. Moje city nebyly tak důležité jako ta práce – ta, v níž jsem musela světu stále dokola dokazovat, že se pro ni hodím ze všech nejlíp. Proto jsem se musela chovat za všech okolností naprosto profesionálně. Ovšem teď? Když tu Rye přede mnou stojí s tímhle výrazem v obličeji? Jako by se ke mně mohl každou chvíli sklonit a ochutnat mě? Ještě chvíli a moje hradby se začnou bortit.

Ztěžka polknu. Je příliš blízko. Cítím vůni jeho oblíbeného mýdla – Oud Wood od Toma Forda. Kořeněná, kouřová a zatraceně lahodná vůně. Scottie mu ho jednou daroval k Vánocům a od té doby Rye nepoužívá nic jiného. Znám ho až moc dobře. Vím, že se za normálních okolností holí každé dva dny, ne protože by to častěji nepotřeboval, ale protože je lenoch a nevadí mu husté strniště, s nímž vypadá, jako by měl čelist posypanou hnědým cukrem. Vím, že nesnáší krevety, ale miluje kraby a humry. Před třetí odpoledne pije vychlazenou colu a pivo, kdykoli mu ho někdo nabídne. Vím taky, že bych se od něj měla držet dál.

„Vím, že bys mi nikdy schválně neublížil,“ ujistím ho omámeně. Krucinál, jeho blízkost mi leze na mozek.

Teď už je sotva na krok ode mě. Tak blízko, že cítím žár, jenž sálá z jeho těla, a z čiré mužnosti jeho velké mohutné postavy se mi točí hlava. Přesto se na mě nelepí. Je jen tu, dívá se a odhaduje situaci.

„Vždycky existuje určité riziko, že ti někdo neúmyslně ublíží. To ale není důvod vycouvat. Nikdy jsem tě neměl za zbabělce, Bren.“

Ztuhnu. „Tak tohle ani omylem, Ryei. Tohle na mě nezkoušej.“ Chce něco říct, promluvit ho však nenechám. „Uvědomuješ si v té svojí palici, kolikrát jsi mě kvůli milostnému životu zesměšňoval?“

V tu chvíli mu obočí vyletí do vlasů. „Zesměšňoval?“

„Přesně tak.“ Zabodnu ukazovák do vzduchu mezi námi, abych dodala svým slovům na důrazu. „Každou chvíli jsi pronesl jízlivou poznámku o tom, že mám sex, poukazoval jsi na to, jak často ho mám a kdy ho mám.“

„To…“ Odmlčí se a z obličeje mu zmizí barva.

„Využíváš proti mně sex jako zbraň, a najednou jsem já zbabělec, protože nechci sex s tebou?“ Suše se zasměju. „To se ti fakt povedlo. Vážně.“

Ryeova kůže nabere odstín zkyslého mléka. Ztěžka polkne. „Sakra, Bren, neuvědomil jsem si –“

„Ani se neopovažuj tvrdit, že sis neuvědomoval, co říkáš.“

„To nechci…“ Prohrábne si vlasy. „Jen jsem to tak nemyslel. Rýpal jsem do tebe, stejně jako rýpu i do kluků.“

Dlouze a výmluvně si odfrknu.

„Vážně, Bren,“ naléhá Rye s upřímností ve tváři. „Všichni do sebe rýpem kvůli věcem, o kterých víme, že toho druhýho zasáhnou. Třeba když ty naznačíš, že jsem tupej, protože víš, že je to pro mě citlivý téma.“

Tentokrát sebou trhnu já, protože má pravdu. Taky to dělám. Rye je pravděpodobně ten nejchytřejší člověk, jakého znám, skrývá to však bezstarostnou povahou. Během let si z něj kluci začali dělat legraci, že vůbec neví, která bije, a už mu to zůstalo. Je to cena za to, že jsme spolu všichni vyrostli – občas v sobě navzájem probouzíme dětinské stránky.

Moje myšlenky prořízne Ryeův hluboký hlas. „Vím, že to ode mě bylo dětinský, ale myslel jsem, že to takhle mezi sebou máme, že do sebe ryjeme. V životě by mě nenapadlo, že to chápeš, jako že se ti vysmívám. Vždycky jsem tvůj přístup k sexualitě obdivoval. Myslel jsem, že to víš.“

„Nech toho…“

„Vážně,“ dodá důrazně. „Víš, co chceš, a jdeš si za tím. Zatraceně tě obdivuju.“ Trhne sebou a znovu si prohrábne vlasy. „Sakra, když teď vím, že jsem tě tím ranil, připadám si jako vůl.“

„Neranil jsi mě,“ odvětím. „Naštval jsi mě.“

Opatrně se pousměje. „Dobře.“ Úsměv mu ze rtů opadne. „Mrzí mě to, Brenno. Když už nic jinýho, tohle mi věř.“

Dlouho na něj upřeně hledím. V jeho rozvážných očích není ani stopy po škádlení. Myslí to vážně. Přikývnu. „Dobře.“

Vydechne. „Dobře.“

Srdce mi ztěžkne pocitem viny. „A nemyslím si, že jsi hloupý. Jsi z nás všech nejchytřejší.“

Rye trhne hlavou, jako by ho moje slova překvapila, ovšem nechce to dát najevo. „O tom nic nevím, ale díky.“

„Neměla jsem to naznačovat, bylo to ode mě pod pás. Mrzí mě to.“

Znovu přikývne a pak na sebe jen bezmocně hledíme a netušíme, co si teď, když jsme se navzájem omluvili, počít.

„Dobře. No, když jsme si to teď vyříkali…“ Uhladím si vlasy. „Co takhle uzavřít dohodu, že o tom už nikdy nebudeme mluvit?“

„Zadrž.“ Rye zvedne ruce. Oči se mu třpytí pobavením. „Shodli jsme se, že jsem se choval jak kretén a že mě to mrzí.“

„A já jsem se chovala jako… Co je ženským ekvivalentem kreténa?“

„Snad nečekáš, že ti na to odpovím, že ne?“ Teď už se usmívá. „Protože na tohle ti neskočím.“

Bože, tak moc se chci usmát, ovšem potlačím to. „Shodli jsme se, že jsme se k sobě navzájem chovali hrozně, což jen dokazuje, že je tvoje nabídka naprosto absurdní.“

„Absurdní?“ zopakuje se smíchem. „Takhle daleko bych nezacházel.“

„Já jo.“ Krucinál, nedovolím, aby na mě žár, jenž se mu vrátil do očí, jakkoli působil. „Pročistit vzduch neznamená, že si začneme okamžitě důvěřovat.“

„Právě jsi řekla, že víš, že bych ti nikdy neublížil a že tě respektuju.“ V jeho očích vidím tak upřímný zmatek, že musím věřit, že to opravdu nechápe.

Unaveně zavrtím hlavou. „Ty to v sobě asi dokážeš snadno přepnout, ale já ne. Jedna omluva nevymaže roky vzájemných urážek.“

„Urážky jsou moc silný slovo. Spíš bych tomu říkal lehký špičkování.“

Stisknu rty, abych se nerozesmála. Protože je naprosto bezostyšný a otravně neodolatelný. „Nevymaže to ten bezpočet případů, kdy jsi mě během let zklamal. Všechny ty rozhovory, které jsem domluvila a na které ses vykašlal –“

„Rozhovory kurevsky nenávidím, Bren. Vyhýbám se jim jak čert kříži kvůli osobním problémům, ne abych tě naštval.“

„Nebereš moji práci vážně.“

Trhne bradou. „Ano, beru. Vím, jak jsi pro tuhle kapelu důležitá.“

„A proto obracíš oči v sloup a rýpeš, že tě štvu, kdykoli vám rozdám týdenní program.“

„No tak, Bren, tohle přece děláme všichni.“ Rozpačitě se pousměje. „Jsme rockový hvězdy. Dá se čekat, že máme vedení u prdele. A ty jsi holt naše spojení s vedením.“

No, dostal mě.

Přistoupí ke mně. „Otázka zní, proč ti tak vadí, když to dělám já, ale klukům to toleruješ?“

Protože ti se mi neumí dostat pod kůži jako ty.

Vidí ta nevyřčená slova v mých očích a ty jeho se mu zalesknou. „Přiznej si to, reagujeme takhle na sebe, protože se snažíme mít jeden nad druhým navrch.“

Nemýlí se.

Sklopí zrak k mým rtům. „Mohli bychom spolu jednat jako rovný s rovným. Mohli bychom… přepnout ten vypínač.“

Není tu najednou nějak horko? Na jakou teplotu jsem nastavila termostat?

Vydechnu. „Třeba mě nepřitahuješ.“

Neměla jsem to říkat. Oba to víme. Přimhouří oči a maličko povytáhne koutek rtů. Když promluví, hlas mu klesne o oktávu níž, až skoro vrní. „Opravdu?“

Přiblíží se ke mně a skloní hlavu. Takhle blízko ještě nikdy nebyl. Napnu se. Znehybní a na krku mě zalechtá jeho dech. „Nepolíbím tě. Jen něco… zkouším.“

Nakloní hlavu a nosem se mi otře o čelist. Zavřu oči. Tak moc se k němu chci naklonit, až to nutkání málem neovládnu. Lehoulince mi přejede rty po místečku, pod nímž mi pulzuje krev. Oběma se nám zadrhne dech. Ztěžka si povzdechne. Zachvěju se.

„Srdce ti uhání jako splašený,“ podotkne.

Nedokážu promluvit. Ani se pohnout.

Svojí velkou, horkou, mozolnatou rukou se dotkne mojí menší, ochablé. Něžně si mou dlaň položí na širokou hruď. Cítím, jak i jemu uhání srdce stejně rychle jako mně.

„Cítíš to? A to jenom z toho, že jsi nablízku.“ Na krku cítím vibrace jeho hlasu, lechtají mě. „Z toho, že myslím na to, co všechno bych se o tobě mohl dozvědět, jakými všemi způsoby bych tě mohl přivést k vrcholu.“

Kolena mi zeslábnou. Zakolébám se. Jen jedinkrát. Kratičce. Přesto si toho Rye všimne. Zesílí stisk a z hrdla se mu vydere zamručení. Nadechnu se a o krok couvnu. Na žár v jeho očích ani na to, jak otevřeně mi ukazuje svou touhu, jsem nebyla připravená. Ještě nikdy ji neobrátil mým směrem. Opřu se zadkem o linku, jinak bych skončila na zemi.

„Teď už to víš,“ zašeptá hlubokým, pevným hlasem. „Fyzicky mě přitahuješ. Vždycky jsi mě přitahovala.“

Bože. Neměl by mi tyhle věci říkat. Máme nevyřčenou, ale naprosto jasnou dohodu založenou na vzájemné nenávisti a vyhýbání se.

„Mezi námi není žádná přitažlivost,“ přiměju se odpovědět. „Jenom podráždění.“

Neodstoupí. Pořád stojí tak blízko, že se s každým naším nejistým nádechem dotkneme hruďmi. Uvažuju, jestli vycítil, že jsem mu právě zalhala.