Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Ďábel a světice – část první

Vydání první

Copyright © 2021. Sancte Diaboli Part 1 by Amo Jones

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2530. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sancte Diaboli Part 1 vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2022 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1874-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1875-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Amo Jones

ĎÁBEL A SVĚTICE

ČÁST PRVNÍ

Šestý díl série

Elitní klub králů

Nám všem.

Protože jsme kruci všichni přeživší.

PROLOG

Saint

K aždý z nás má příběh. Když zemřete, vzpomínky na vás ulpí v myslích lidí, jež necháte za sebou, nesmazatelným písmem. Můžou se vrátit a otevřít oblíbené kapitoly, když potřebují útěchu, nebo jednoduše přeskočit scény, na něž chtějí zapomenout, nemůžou je však vymazat. I pokud vytrhnete stránku z velmi dobře napsané knihy, vždycky v ní zůstane stopa po tom, co tam dřív bylo. Tam ležíte, zapuštění do jejich myslí napořád, takže v podstatě budete žít navždycky, je to tak? Moc jsem o tomhle nepřemýšlela, dokud jsem ho nepotkala. Myslím ten den, kdy zemřu. Zanechám za sebou povídku, nebo to bude devítidílná sága, která bude vyžadovat vaši plnou pozornost? Pochopte, pohlédla jsem do očí smrti už dvakrát v životě a pokaždé to začalo u vchodu do jeho duše. Jeho pohled byl vždycky tvrdý a šibalský, zapálil však v mém těle pochodeň, která bude hořet ještě dlouho poté, co budu pryč. Nejsem si jistá, co jsem cítila, když se jeho pokožka – chladná jako kůže mrtvoly – dotkla mojí, ale vzpomínám si, že se to stalo ten den, kdy jsem pochopila, že už nikdy nebudu stejná. Dotkl se mě ďábel. Do nebe už mě nikdy nepřijmou. Stejně bych do nebe nepatřila, ovšem vím jistě, že on si to myslel. Zmučené duše stále pláčou – v temných koutech, kam nikdo nevidí, se trhají na kusy. Brantley je přesně tohle – zmučená duše – nijak to však netají. Nosí svou temnotu jako suvenýr, hrdě a netečně. Znám Brantleyho skrz naskrz a myslím to doslova. Důvěrně jsem znala chuť jeho krve, která mi zůstala v ústech ještě dlouho potom, co jsem ji spolkla.

Myslím, že tohle mě bude strašit víc než cokoli jiného. Bude mě to strašit mnohem víc než ten den.

Ten den, kdy se v mé knize objeví poslední stránka.

Brantley

Minulost

Nedokázal jsem z ní spustit oči. Kdyby táta v tu chvíli vzhlédl k mému oknu a přistihl mě, jak pozoruju jeho a strejdu Hectora, jak spolu o něčem očividně zapáleně diskutují, mohl bych mu rovnou dát klíč ke své cele a zabalit to. Nemůžu říct, že bych svého otce nesnášel – já ho totiž přímo nenáviděl. Jo, je v tom rozdíl. Kéž by moje problémy s Lucanem Vitiosusem byly stejně jednoduché, jako mají jiné děti, když mluví o tom, že nesnáší svoje rodiče. Jenže nebyly. Ale zpátky k té malé holce. Vypadala podivně. Jako by nepatřila na tenhle svět, jako by byla nadpozemská. Na svůj věk měla hodně dlouhé vlasy – až po ramena – a měly tu nejbělejší barvu, co jsem kdy viděl. Byly skoro průsvitné.

Odstoupil jsem od okna, a než jsem se mohl rozmyslet nebo se zastavit, už jsem šel po chodbě a scházel po schodišti dolů. Schody pode mnou skřípaly a všechny malované portréty členů rodiny Vitiosusových na mě shlížely, jako by mě nabádaly, ať se do toho nepletu. „Promiň, teto, je fuk, jak se jmenuješ. Ale vidělas ji?“ Stále jsem šel po schodech dolů, zatímco jsem ukazoval palcem přes rameno. „Vypadá jako panenka.“ Nikdy jsem si nehrál s panenkami, dokud jsem ji nespatřil. Teď jsem měl chuť rozebrat ji na kousky, jenom abych pochopil, jak uvnitř funguje.

Zarazil jsem se a sevřel v ruce kliku na dveřích. Symbol zlatého lva se mi zaryl do dlaně. Sakra. Otočil jsem se, opřel si hlavu o dveře a zavřel oči. Nemusel jsem se do toho plést. Jenže pak ta holka zaječela a všechny tóny, které jí vyšly z úst, se ukryly v temných koutech mé duše. Místo aby přede mnou utekla, přišla ke mně. Projela mnou zlost, prudce jsem se otočil a otevřel dveře. Ztuhl jsem na prahu se zataženými rameny a vyceněnými zuby. Pohled mi okamžitě dopadl na její tělo, a ani jsem si neuvědomil, že si ji prohlížím, jestli není zraněná, dokud jsem si nevšiml, jak ji Lucan drží za drobná ramena.

Zamračil jsem se na otce. „Pusť ji.“ Holčička měla na sobě fialový rolák a bílé kalhoty. Nebyly zašpiněné ani umazané a pokožku měla jasnou a svěží. Očividně se o ni tam, odkud přišla, dobře starali. Když na ni zasvítilo slunce, zaleskl se jí na krku zlatý medailon, ale nevěnoval jsem tomu moc velkou pozornost.

Lucan se ohlédl přes rameno a zadíval se na mě. „Cože?“

Hector holčičku chytil. „Vyřeším to jinak. Brantley,“ dožadoval se Hector mojí pozornosti, jenže já jsem se soustředil jenom na to, jak tu malou holku svírá. V životě mi nezáleželo skoro na ničem. Ne že bych nechtěl. Chtěl jsem to. Jenže mi to nešlo. Všechno mi připadalo jako nepříjemný zvuk. Kéž by mi tak jako mým bratrům záleželo na obyčejných věcech. Na holkách, sexu, drogách, rychlých autech a podobných blbostech. Jenže jsem ničemu v životě nevěnoval delší pozornost. Máte tři vteřiny na to, abyste mě zaujali, jinak mě přestanete zajímat.

Tohle trvalo už pět minut.

„To, cos tu viděl, chlapče, se nesmí nikdo cizí dozvědět.“ Hector stále mluvil, nevěnoval jsem mu však pozornost, což bylo samo o sobě vůči našemu králi neuctivé. Hector je kmotrem nejenom v ulicích, ale také mezi bílými límečky.

„Kdo je ta holka?“ zeptal jsem se a tentokrát jsem se přinutil od ní odtrhnout pohled, abych se podíval na Hectora.

Ten vzhlédl k Lucanovi, který obrátil pozornost ke mně. „Jdi dovnitř, Brantley. Tohle se tě netýká.“

Udělal jsem šest kroků, jež mě od nich dělily, a klekl si před tou holkou. Zamrkala, aby zahnala slzy, a konečně se na mě poprvé podívala.

Ticho. Mrtvolné ticho.

Zvedl se vítr a zaslechl jsem jakýsi tichý šepot v pozadí. Někdo mluvil, to jsem věděl, ale bylo mi to fuk. Všechno kolem mě jako by zmizelo. V tu chvíli jsme existovali jen ona a já. Co to kruci znamená? Upoutala naplno moji pozornost. Oči měla velmi světlé a v nich zelené flíčky. Obočí naopak velice tmavá, jako všechna temná tajemství ukrytá v mé šatně.

Popotáhla.

Přimhouřil jsem oči.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se.

„Brantley,“ vyštěkl Lucan nade mnou. Bylo mi to jedno. Zvládnu hněv, jenž se na mě dneska večer snese, udělám, co sakra bude chtít, ale v žádném případě nedovolím, aby mi tuhle holku sebrali.

Nikdy.

Kdyby se mi ji někdo pokusil vzít, musel by přejít přes mou mrtvolu.

Naklonila malou hlavu, až jí dlouhé vlasy sklouzly na stranu. Prohlížela si můj obličej, jako by ji zaujal. Nejdříve oči, pak nos, ústa a klíční kosti. Natáhla ruku a položila mi dlaň na hrudník, přímo nad srdce, a já jsem měl pocit, jako by mnou projel elektrický proud. Jako by doslova sáhla do mé hrudi a usadila se mi hluboko v kostech.

„Kruci.“ Ne, tahle holka nikam nepůjde.

Kousla se do rtu, zastrčila si vlasy za ucho a sebejistě mě chytila za ruku. Stejné ruky, které se držela pro pocit bezpečí, se budou lidi brzy bát.

Napřímil jsem se do výšky, pro děti mého věku nadprůměrné, ovšem zdaleka jsem nebyl tak velký a děsivý jako otec a strýc. Zaklonil jsem hlavu, abych se na ně oba zadíval. „Je moje. Vy dva si to vyřešte. A strejdo? To tajemství bude u mě v bezpečí.“

Vedl jsem tu holku k domu. Já celý v černém, ona v barvách. V koutku mysli jsem věděl, že ji vedu do temnoty, ale aspoň v ní nebude sama. Bude tam se mnou.

„Brantley…,“ zavolal na mě Hector a já se zastavil těsně přede dveřmi. „Nikdo se o ní nesmí dozvědět. Nikdy.“

Přikývl jsem. „Rozumím.“

Nezeptal jsem se, proč sem přijeli. Nepoložil jsem jedinou otázku, kterou jsem jim tenkrát položit měl.

1. kapitola

Saint

Současnost

Ten den, kdy jsem se ocitla u rodiny Vitiosusových, mě pálil v mozku jako žhavé železo. Jeho dotek. Ledové sevření mé ruky. Vedl mě a já ho následovala. Mluvil a já poslouchala. Myslím, že jsem se za ty roky stala tou dívkou, kterou jsem dnes, protože jsem ho měla vedle sebe. Ne vždycky fyzicky, ale duchem. Jako by naše duše spojovalo neviditelné pouto od té chvíle, kdy mě vzal za ruku. Myslím, že to nesnášel.

Zezdola ke mně doléhají hlasy. Nejsou mi povědomé. Brantley tu nemívá návštěvy moc často. Dlouhou dobu tu nikdo nebyl. Sídlem se pořád šíří zvláštní zvuky, nezpůsobují je však lidé, kteří tu žijí, spíš jsou to duchové těch, kteří tento svět už opustili.

Sevřu v prstech Medusu, jež mi omotává hladký černý ocas kolem paže. Medusa je můj první mazlíček. Brantley mi ji koupil, když mi bylo deset let. Přišla jsem nahoru do svého pokoje po hodině angličtiny, na kterou jsem měla domácího učitele, a ona už ležela ve svém obydlí. Brantley se opíral o sklo a hladil ji po hřbetě.

Minulost

„Jak ji chceš pojmenovat?“ zeptal se, aniž by ke mně vzhlédl.

Došla jsem k němu a sevřela v prstech okraj skla.

„Pojmenuj ji ty,“ vyzvala jsem ho a nervózně se kousla do rtu. Nebyla jsem ovšem nervózní z něj, to nikdy.

Zadíval se mi do očí právě ve chvíli, kdy za oknem zahřmělo. „Pojmenoval jsem tebe, Saint. Ty pojmenuj toho hada.“

Do skleněné tabule balkonových dveří uhodil déšť, jenže jsem se příliš soustředila na pojmenování nového mazlíčka, než abych se radovala z deště jako obvykle. Líbilo se mi všechno dramatické a pochmurné.

„Hmm.“ Prohlížela jsem si křivky Brantleyho rysů. Za posledních pár let hodně vyrostl a pěkně vyplnil své nové tělo. Bylo mu čtrnáct, ale vypadal tak na šestnáct. Lucan ho pořád zaměstnával nějakou prací pro rodinný podnik. Nikdy jsem nevěděla, o co šlo, protože jsem nesměla ven z domu, pokud mě nedoprovázel Brantley a jedině Brantley. Nikdy žádný strážce, jenom Brantley. Navíc mě schovával. Když sem přišli jeho kamarádi, nedovolil mi vyjít z pokoje. Ale nevadilo mi to.

„Medusa,“ řekla jsem s úsměvem.

„Studuješ řeckou mytologii, nebo co?“ pronesl a svraštil hustá tmavá obočí.

Přikývla jsem a nahlédla do terária. „Jo, proto jsem vybrala tohle jméno.“

Nechtěla jsem mu říct, že mým důvodem je i to, že mi připomíná řecké sochy. Studené, bledé a bez života.

Současnost

Zvednu si Medusu k obličeji a zadívám se do jejích drobných kulatých očí. Je trochu divná a pořád má hlad. Pokud ji dlouho nekrmím, snaží se mě kousnout, a když to nejde, pokusí se žrát sebe samu.

Je velice dramatická.

Je moje nejlepší kamarádka. Tedy ona a Kore.

„Mám jít tentokrát dolů?“ zašeptám. Velmi mě zklamalo, když jsem zjistila, že hadí řeč ve skutečnosti neexistuje. Bedlivě Medusu pozoruju, jako bych čekala na její odpověď, zatímco ji držím dostatečně daleko od obličeje, aby se mě nepokusila kousnout.

Vstanu z postele, přejdu přes pokoj a uložím ji zpátky do terária. „Před chvilkou jsi jedla. Nebuď nenažraná.“ Její hladké tělo mi sklouzne po paži a vyleze na jednu z větviček. Vybavila jsem terárium tak, aby se podobalo mému domovu. Uprostřed stojí malé sídlo z oceli, stejné jako dům Addamsovy rodiny. Napadlo mě, že se podobá tomuhle domu, a koupila ho na Etsy.

Otočím se a opřu se o hadí obydlí. Kore leží na mé posteli a hlasitě oddychuje vedle Hádese. Hádes je Brantleyho pes a Kore můj. Oba dobrmani obvykle spí za mými dveřmi, ale když je tu návštěva, přebývají u mě v pokoji. Na bílém povlečení budu mít brzy černé chlupy. Měla bych jít dolů? Dojdu k zrcadlu zasazenému do dveří šatny. Mohla bych tam jít. Brantley se asi naštve, ale s tím si poradím. Kdysi mi připadalo zvláštní, proč mi nikdy nedovolí, abych se setkala s jeho kamarády, jenže je to Brantley. Až do dnešního dne dohlíží na každý můj pohyb.

Jsem jeho dlužnicí.

Dlužím mu za tak moc.

Prohlédnu se v zrcadle.

Mám na sobě žluté šaty se špagetovými ramínky. Nejsou moc volné, spíš ušité tak, aby mi obepínaly křivku boků. Vlasy mi spadají na ramena v hladkých vlnách, jako sněhová lavina valící se přes hory. Navzdory žáru, který mi krouží tělem, mám až příliš bledé tváře. Natáhnu ruku a dotknu se zrcadla. „Kašlu na to.“

Popadnu bílé conversky, vklouznu do nich a vyrazím ke dveřím. Sevřu v prstech kliku a Kore s Hádesem se na posteli zavrtí.

Psi vědí, že bych tohle neměla dělat, stejně jako to vím já.

Otevřu dveře a vyjdu na chodbu. Vydám se k prvnímu schodišti, na které pak navazuje hlavní schodiště. Cestou dolů mírním tempo, oči upírám na zem a prsty přejíždím po starém dřevěném zábradlí.

Hovor utichne, a tak pochopím, že mě spatřili.

Zvednu oči a pohlédnu jim do tváří. „Ahoj, já jsem Saint.“

Zadívají se z jednoho na druhého, někteří jsou zmatení, jiní až tak moc ne. Je tu asi deset lidí včetně několika dospělých.

„Ach, myslím, že tohle je znamení, že máme odejít,“ pronese starší muž. Prošedivělé vlasy má ulíznuté dozadu a po stranách vyholené. Po rukou i krku se mu táhne tetování – mnoho tetování. Vezme za ruku ženu stojící vedle něj a pomalu ji vyvede z místnosti. Než zajdou za roh, oba mi věnují mírný úsměv. Našpulené rty a povadlé oči. Zvláštní. Oba jsou však svým způsobem atraktivní.

„Co tady dole sakra děláš?“ zavrčí Brantley, udělá ke mně několik kroků a prolomí to rozpačité ticho, jež viselo ve vzduchu, železnou pěstí.

„Brany!“ přeruší ho holka, kterou jsem nedávno zahlédla v posilovně. Růžové vlasy má zastrčené za ušima. „Už je na čase.“

Věděla o mně? Tváře mi zahoří. Ve skutečnosti nikdo nevypadá skutečně překvapeně, že mě vidí.

„Má pravdu,“ promluví další hlas, tentokrát mužský. Kluk sedí na jednom z křesel, nohu si opírá o konferenční stolek. Stejně jako ten starší muž má tetování na pažích a krku, ale ne moc. Ne tak moc jako ostatní kluci, kteří tu jsou s nimi. Jeden z nich má dokonce tetování na obličeji. „Nemůžeš ji už dál skrývat v tomhle baráku. Je tohohle součástí, to dobře víš.“

„Součástí čeho?“ uvažuju nahlas. Anglicky mluvím plynně, ale konce některých slabik mi stále dělají potíže. Řekli mi, že mám od dětství vadu řeči, ale to už dávno neplatí. Teď si Brantley pravděpodobně přeje, aby mě mohl umlčet.

Brantley se ode mě odvrátí a vydá se k barové skříňce. V dlouhých prstech sevře starou láhev whisky a poté, co dvířka zavře, se otočí čelem ke mně.

Cítím, jak z něj ve vlnách, které ke mně proudí, vychází horko. Zadívám se mu do očí a věnuju mu drobný úsměv. Budu v pořádku, říkám mu tím. Zabiju tě, odpoví mi jeho pohled.

Oba víme, že to není pravda. Má mě rád jako jiní své mazlíčky. Drží si mě nablízku, protože si myslí, že se o mě musí starat, jenže jsem už vyrostla a znám pravdu. Vždycky jsem pro něj byla otrava, nic víc, nic míň. Tím, že jsem sešla dolů, jsem snad udělala první krok k tomu, abych se od něj odpoutala a abych mu připomněla, že mě nemá na krku. Nebo aspoň že mě nemusí mít. Dlužím mu za svůj život, nemusí však se mnou zůstat navždycky.

„Já jsem Tillie,“ promluví jemným hlasem ta holka s růžovými vlasy a ukáže na kluka vedle sebe. „Tohle je Nate. Ti dva lidi, kteří právě odešli, jsou Scarlett a Hector Hayesovi a tamto,“ ukáže prstem na kluka, který sedí v křesle s nohou na konferenčním stolku, „je Bishop Hayes. Tohle je Eli, ale toho si nemusíš všímat.“ Eli se tiše zasměje a Tillie pokračuje. „Hunter a Cash jsou ze stejné generace, jsou tu docela často…,“ vykládá dál, ale moje oči uvízly na Bishopovi, který mě pozorně sleduje. Zatvrzele neuhýbám jeho pohledu a nevšímám si toho, že je jako otevřený plamen v temné místnosti. Konečně od něj odtrhnu oči. „… takže co dalšího mi uniklo?“ zeptá se Tillie, která si neuvědomila, že jsem ji přestala vnímat. Nevím, o čem mluvila, protože moje mysl byla lapená pouze v jedné dimenzi.

„Hm,“ zamumlám a zašoupu nohama. Svědí mě dlaně. Sejít dolů možná nakonec nebyl tak dobrý nápad.

„Ona nic neví, malej postrachu, tak zmlkni,“ zavrčí Brantley z opačné strany pokoje. Neřekl to tvrdě, hlasitě ani naštvaně. Jeho tón je spíš lhostejný a trochu rošťácký. Možná nepotřebuje křičet, aby byl slyšet, a lidi ho prostě poslouchají. Očividně se to děje právě teď.

Tillie nakloní hlavu na stranu, až jí růžové vlasy sklouznou na štíhlé rameno. „No, to se musí změnit, jak dobře víš.“

Jsem z toho zmatená.

Všichni kolem mě tančili na tvrdou muziku kapely Korn. Miluju Korn. Jejich hudba je lákavá, vzrušující, a jestli mám být upřímná, taky trochu vyčerpávající, přesto mnou pulzovala, neúnavná na své misi. Chtěla jsem prostě cítit. Ztratit se v moři upocených puberťáků a předstírat, že jsem jako oni. Stejná jako oni. Přestože jsem v hloubi duše věděla, že nejsem. A kdyby oni nevěděli, že nejsem, mysleli by si, že je něco špatně, protože každý, kdo se ke mně přiblížil, se vždycky snažil zůstat dost daleko, aby nepřišel o prsty. Kdyby se mě někdo odvážil zeptat, pověděla bych mu, že tím, že se bojí o svůj život, ztrácí čas. Ať se mnou klidně tancuje. Nikdo se tu nedívá. Nikdo.

Zvedla jsem ruce nad hlavu a pohybovala se do hrozivého tónu Jonathana Davise. Chtěla jsem se s jeho hlasem vyspat. Sevřít ho mezi nohama a celého ho pohltit. Při tom pomyšlení jsem se usmála a pomalu otevřela oči. Ten úsměv se ještě rozšířil, když jsem si všimla, že mě z pohovky pozorují dva kluci. Měli na sobě tmavé oblečení, ale jeden měl bílé tenisky a druhý černé vysoké boty. Jednomu se po paži táhlo tetování, zatímco ten druhý vypadal, že žádné nemá. Byli podobně stavění, jeden vyšší, mohutnější a naštvanější, druhý se tvářil lhostejně. Mohl však předstírat nezájem, jak chtěl, protože jsem cítila, jak mě od pasu dolů olizuje jeho ohnivý pohled.

Přehodila jsem si vlasy přes rameno a pomalu se k nim vydala. Byla jsem sebevědomá, mírně řečeno, což nejspíš – rozhodně – pramenilo z toho, že jsem v životě vždycky dostala všechno, co jsem chtěla. Mimo jiné.

Jakmile jsem došla k pohovce, shlédla jsem na oba kluky. „Nuže? Budete tady oba sedět a zírat, nebo mi předvedete, že mě dokážete ojet tak, jak to právě udělaly vaše oči?“

2. kapitola

Brantley

Tajemství. Elitní klub králů je známý tím, že jich má mnoho. Skrýváme je před holčičkami, aby je nemohly najít, a pak jim je narveme do krku, když se nám to hodí. Tak zjistíme, jestli mají dávivý reflex. Tak to děláme. Prolijeme krev svých nepřátel na stejné podlaze, po níž se všichni učíme chodit. Takový je náš život. Někteří se domnívají, že jsme tajná společnost, ovšem tak to není. Tajné společnosti mají na rozdíl od nás hranice. Elitní klub králů vytvořili před mnoha generacemi otcové zakladatelé. Bishopův praprapra…děd byl jejich vůdce, zatracený stvořitel, spolu s mým prapředkem, Eliho a Nateovým. Zlo za ty roky nevymizelo, naopak s každým potomkem ještě zesílilo. Našli jsme nové způsoby, jak mučit své nepřátele. Chci říct… Zeptejte se Madison.

Zkoušeli jsme to na Tillie, ale nefungovalo to.

Na Tillie, která nám všem právě oznámila, že je zase těhotná.

Všichni jsou nadšení. Přímo u vytržení. Nate ji svírá v náručí a ruku drží ochranářsky na jejím břiše. Další generace Elitního klubu králů přijde na svět, takže my ostatní máme asi rok na to, abychom někoho zbouchli, jestli chceme, aby naše rodová linie pokračovala.

Se mnou ať nikdo nepočítá. Věděl jsem, že ukončím linii Vitiosusových, ještě dlouho předtím, než jsme zabili mého otce.

„Brany…,“ škádlí mě Tillie z opačné strany pokoje. Myslí si, že tu zdrobnělinu nesnáším. Po pravdě je mi to fuk. Může mi říkat, jak se jí zachce. Bishopovi rodiče a Nateova matka s Madisoniným otcem už dávno odešli. Zůstali jsme tu jenom Nate, já, Bishop, Eli, Tillie a – sklouznu očima na Saint – ona. Mých zatracených pět minut.

„Nebudu ti blahopřát, Tillie,“ pronesu klidně a hodím už za hlavu to, že Saint sešla dolů do tohohle bordelu, kterému říkám rodina. Z toho, že je v blízkosti těchhle divochů, mi stojí chlupy na zátylku. Když sešla dolů, nikdo ani nehnul brvou. Ovšem z řady pohledů, jež ke mně Bishop a Nate vysílají, vím, že tahle konverzace ještě neskončila. A ani neskončí. Mezi krále nikdy nic nevstoupí, protože mezi sebe nic nevpustíme.

Zuby vytáhnu korek z láhve a naliju si třicetiletou japonskou whisky do sklenice.

Pozoruju všechny kolem sebe, nejvíc se však soustředím na Saint.

Tillie se přesune blíž k ní, nervózní tiky v plném proudu. Zastrkává si vlasy za uši, šoupe nohama a dívá se do země, než zase vzhlédne. Tillie je jako otevřená kniha. Vždycky tak živá a divoká, nemá problém ukázat lidem, kde je jejich místo. To na ní mám nejradši. Poradila si s problémy, bez ohledu na to, jak byly nezkrotné – a má je pořád pod kontrolou. Třeba Natea. Typický případ.

„Kdo věděl, že tě tu tenhle parchant drží jako vězně?“ Tillie k Saint přilne, nejen proto, že jsou sestry, ale protože jsou dvě poloviny, které vždycky potřebovaly být v celku.

Saint si přehodí dlouhé sněhově bílé vlasy přes ztuhlé rameno a já sevřu prsty kolem sklenice. Koukne na Tillie očima holubičí barvy. Je to ta nejsvětlejší šedá, jakou si dokážete představit – působí téměř nadpozemsky.

První, čeho jsem si na Saint všiml, byly její oči.

Druhé bylo to, jak snadno se chopila té hořící zlosti v mých útrobách a schovala si ji jako případnou zbraň. Byl jsem její zbraní, ona jen vybírala cíle. Jak, ptáte se? Například když jste dýchli poblíž ní a já si pomyslel, že stojíte až moc blízko, byl to váš poslední nádech. Dotknout se jí? Poslední vzpomínka vaší rodiny na vás budou vaše zatracené ruce v krabici. Zkrátka se zmocnila mé zlosti a napsala na ni tučnými písmeny své jméno.

„Je toho hodně, co nevíš.“ Zakroužím jantarovou tekutinou ve sklenici a zadívám se na Tillie.

Odfrkne si a založí si ruce na hrudi. Působilo by to roztomile, kdyby mi na tom záleželo. „O tom nepochybuju.“

Pomalu jejím směrem zavrtím hlavou. Nech to být.

„Fajn,“ vydechne a proplete paži se Saint. „Budeme kamarádky.“ Tillie odvede Saint z pokoje do kuchyně. Zůstanu tu jen s Natem, Bishopem a Elim. Nemám sakra tušení, kam zmizeli Cash a Hunter. Všechno mi ušlo, zatímco jsem počítal do proklaté stovky.

Svalím se na pohovku vedle Bishopa a Eli mě kopne do nohy. „Jak jsi sakra dokázal se jí nedotknout?“

„Nepřemýšlím pérem.“ Otočím k němu hlavu a zadívám se na něj.

Eli se uchechtne. „Zatracená škoda. Jakej má smysl ten žebřík, když nenecháš čubky, aby po něm stoupaly?“

Zamračím se na Eliho. Ten malej zmrd. Eli byl v naší partě vždycky ten nejhlasitější, a to je mezi námi Nate, takže to je už co říct. „Protože čubky, který to dělaj, jen málokdy žijou tak dlouho, aby vyšplhaly až na vrchol.“

Nastane dlouhé ticho. Zavřu oči a mé svaly přemůže únava.

„Povíš jí, že je Tillie její sestra a že její matka byla šílená mrcha, kterou jsme museli zabít? Nebo že je Bishop její nevlastní bratr a že její fotr je ve skutečnosti zatracenej grázl v obleku od Armaniho?“

Má pravdu. Saint by měla znát minulost svojí rodiny, jenže to by otevřelo celou novou krabici podělaných otázek – vyptávala by se, kdo jsme sakra my a jak došlo k tomu, že bydlela s Lucanem a se mnou.

„Jo, povím. Ale ne teď hned.“

„Máš stejně jako já strach z toho kamarádství, co se mezi nima může vytvořit?“ zamumlá Nate a skepticky nás pozoruje z opačné strany pokoje.

Sevřu ruku do pěsti, až zaryju nehty do dlaně. „Ne.“ Uchechtnu se a zavrtím hlavou. „Tillie se o lidi, který má ráda, dobře stará. Co se týká Saint, má moji důvěru.“

„Důvěru?“ Bishop na mě bezvýrazně pohlédne. „Až tak hlubokou, jo?“

Zatnu čelisti. „Nemáš o ničem ani páru.“

Nate postavil Doupě zároveň se svým domem, ale pak jsme ho přejmenovali na Buckingham. Zařízený je v černých barvách, s tmavou mahagonovou podlahou a moderním sklem. Stojí tu bar, obdélníkový zasedací stůl pro deset lidí, stůl na poker, kulečník a na zemi leží luxusní černé koberečky. Do zdi je zasazený sejf plný falešných cestovních pasů a zlatých cihel. Všechno bylo součástí Bishopova plánu na provedení změn ve světě králů, až převezme velení. Naši otcové vládli silou, stejně jako jejich otcové, nastal však čas svět Elitních králů modernizovat. Abychom zůstali o krok napřed, musíme mít náskok deset kroků.

Svalím se na jednu z kožených pohovek, natáhnu se pro humidor a vytáhnu z něj čistý kubánský doutník. Přivoním k němu, nadechnu se všech exotických tónů srolovaných k sobě a přitom pozoruju Bishopa. Od té doby, co je Madison pryč, je jako na jehlách, mírně řečeno. Bishop býval nasraný, teď je jenom raněný.

Zanoří si ruce do vlasů, zatímco sem přicházejí Nate, Eli, Hunter a Cash. Každý se někam posadí. Bishop si odkašle. „Musíme si promluvit o Saint.“

Protočím doutník v prstech a jeho žádost ignoruju. V místnosti je ticho. Vím, že všichni čekají, až promluvím.

Mrštím doutníkem na stůl a natáhnu se k Nateovi, abych mu sebral joint, který nosí zastrčený za uchem. Sevřu ho v ústech a otevřu zippo ležící na stole. Zapálím si a několikrát za sebou silně potáhnu. Zadržím kouř uvnitř a opřu se v židli, než pomalu ze rtů vypustím řadu kroužků. Napětí v mých svalech i v mysli se okamžitě uvolní.

Protočím špičku mezi palcem a ukazováčkem. „Co chcete vědět?“

Tajil jsem před nimi její existenci tak dlouho, jak jsem jenom mohl. Lucan jim to nevytroubil. I když šlo všechno do hajzlu, stejně informace o Saint nevykecal. Mohl to udělat. Příměří mezi ním a Hectorem skončilo. Nemusel tajit pravdu o Saint, ale dělal to. Dokonce i v posledních minutách na tomhle světě. Nikdy jsem o tom moc nepřemýšlel, až teď. „Co kdybysme začali tím, jak o ní víte a co víte?“

Bishop si vymění pohled s Natem. S Bishopem si poslední dobou moc nerozumíme, což ovšem neznamená, že bych za toho blázna nepoložil život. Vydechne a nakloní se ke mně. „Řekl nám o ní táta. Že ji máme držet v bezpečí.“

Svraštím obočí a znovu potáhnu z brka. „Je v bezpečí celou dobu, sakra.“

„Teď už to víme,“ zamumlá Nate a opře se v židli. „Ale nevěděli jsme to, když jsme se o ní dozvěděli. Takže nám o ní všechno vyklop.“

Rozbouří se ve mně krev. „Bylo mi sedm nebo šest. Asi sedm, myslím, když k nám přijela. Byla sotva dost stará, aby udržela lžičku, ale kdybyste mi dali devítku do ruky a nějakej zmetek se k ní přiblížil, zastřelil bych ho.“

Bishop se zachechtá. „Takže je tvoje Madison?“

„Ne, kruci,“ odbydu ho. „Nikdy jsem se k ní s takovým úmyslem nepřiblížil. Je prostě… Nevím. Chtěl jsem ji chránit. Vždycky jsem cítil potřebu ji chránit.“

Ticho v místnosti je tak hlasité, že byste tu mohli tančit v baletních špičkách.

„Tak fajn, nebudu se ptát na to, co mezi váma je. Očividně máte dlouhou společnou minulost.“

Zatnu zuby. I tak by se to dalo říct.

„Problém je, že…,“ zamumlá Cash a přejede si prstem po horním rtu. Nechal si narůst dlouhé vlasy, takže si je teď svazuje do malého uzlu.

„Co máš za problém?“ Olíznu si zuby, než je vycením jako naštvaný vlk.

„No, existuje pravidlo, že musíme vyslovit nahlas jistou barvu, víš, aby ostatní věděli, že není k mání. Takže se tě zeptám, když na to nikdo jinej nemá koule. Namočíš ji ve svý krvi, aby ostatní vlci věděli, žes na ni uplatnil nárok?“ Dokonce zašel tak daleko, že vysvětlil, proč říkáme „červená“.

Výhrůžně se uchechtnu a opřu se v židli, aniž bych z něj spustil oči. Dívám se do jeho krásných temných tůní a neuhnu, dokud je nepohltí moje černé. „Neřeknu červená, protože to tak mezi náma není.“

„V tom případě, jestli se kolem nás začne motat, jak předpokládám, že asi začne, po ní může kdokoli vyjet. Chci říct, všichni víme, co se stalo s –“ Cash se odmlčí, když se v místnosti ozve hlasité cvaknutí.

Střelím očima k čelu stolu, kde Bishop přitlačil desert eagle Cashovi ke spánku.

Cash se dál dívá na mě, ovšem culí se dost arogantně a Bishop to vidí.

Zkroutím rty, protože dobře vím, proč do tohohle hovna šlápl.

„Vyslov její jméno, vole, a ať seš král, nebo nejseš, tvůj mozek se rozprskne na zdi.“ Bishop blafuje. Doopravdy by krále nezabil. Až na Lucanův případ k tomu nikdy nedošlo.

Nedokážu zadržet smích a praštím se hlavou o opěradlo. Upřímně se na Cashe zazubím. „Aaach, cos říkal?“

Cash obrátí oči v sloup. „Víš, co se stalo s tou, o který se nemluví, a s Tillie. Nikdo dlouho neřekl červená a došlo málem ke dvěma ,trojkám‘. V našich historických knihách je zapsaný, že se to stává.“

Následuje další dlouhé ticho, než si začnu hrát se zapalovačem v ruce. „Nikdo se Saint ani nedotkne,“ pronesu klidným hlasem.

„To víš?“ zapochybuje Cash a já se musím držet, abych neskočil přes stůl, nesevřel mu krk a neutrhl mu hlavu.

„Jo, to vím.“

„Jak?“

Ohrnu rty. „Protože zahrávat si s holkou, která patří mně, je mnohem nebezpečnější než si zahrávat s někým, kdo byl namočenej v krvi svýho milence.“ Odmlčím se a zakloním hlavu, aniž bych z něj spustil oči. „Chceš tu teorii otestovat?“

Cash hlasitě vydechne, opře se v židli a zavrtí hlavou. „Přísahám bohu, všichni jste šílení.“

„A ty snad ne?“ povytáhnu obočí.

Cash na mě mrkne. „Ne tak moc šílenej. Asi máš pravdu…“ Všichni se uvolníme, když Bishop schová pistoli. Pořád má neklidný prst na spoušti. Je to stejný starý dobrý Bishop, jenom je víc ublížený.

„Pořád tu zůstává jedna nevyřešená věc, Brantley,“ promluví Bishop z čela stolu. „Musí se dozvědět o mně a Tillie. A o Hectorovi. Bude pro ni bezpečnější, aby to věděla, protože se objeví výhrůžky zvenčí. Velmi pravděpodobně po ní půjdou, jestli se dostalo po takový době ven, že si Hector pořídil malou…,“ zhluboka se nadechne a pomalu vydechne skrz zaťaté zuby, „… labuť.“

3. kapitola

Brantley

Čtrnáct let

Když poprvé vešla do našeho domu, říkal jsem jí Dea, bohyně. Byla malé dítě, v podstatě batole. Ovšem jiná. Takový tón hlasu, jaký měla ona, jsem nikdy neslyšel. Občas mě napadlo, jestli to nebylo kvůli tomu, že strávila nějakou dobu v podělaném sirotčinci.

„Brantley? Jsi doma?“ Zaklepala na moje dveře, ale držel jsem pusu zavřenou a svíral v dlani prsty. Měl bych ji nesnášet, ovšem nebylo to tak.

Měl bych, protože byla zatracená labuť. Dveře se otevřely a do mého pokoje proniklo světlo z chodby.

Neodpověděl jsem. Nechtěl jsem. Tělo mě bolelo, z nosu mi tekla krev a vzadu v krku jsem cítil její odpornou lepkavou kovovou pachuť.

Co teď sakra chce? Jestli jí neodpovím, snad odejde pryč.

Jenže neodešla. Udělala pár kroků do mého pokoje, zabouchla za sebou dveře a zabránila tak světlu, aby sem dál pronikalo.

Zadržel jsem dech. Ví, že jsem tady? Pravděpodobně ne. Co tu k čertu dělá?

Matrace se vedle mě propadla. „Můžu tu spát?“

Aha, spletl jsem se.

Neodpověděl jsem. Nemohl jsem. Kdykoli jsem pohnul ústy, dásněmi mi projela bolest. Ten hajzl mi skoro vyrazil zuby. Teď pošlu ty jeho v roztomilém balíčku jeho matce, aby je mohla nosit kolem krku. Tady je tvůj perlový náhrdelník, mrcho. Podepsán EKK. Všude mě bodalo a bolelo. Přesto to nebylo nic proti tomu, co jsem prožil dneska v noci. Bolest mi připomínala, že jsem přežil.

Očividně si lehla vedle mě, protože jsem cítil, jak se její tělo zabořilo do matrace, a na paži mě lechtaly její vlasy.

„Proč to tu tak smrdí?“ zeptala se tiše a já jsem znovu zadržel dech.

Chtěl jsem říct: Proč jsi sakra v mojí posteli? Do mého pokoje nikdo nechodí, natož aby si někdo lehl do mojí proklaté postele. Ale mlčel jsem. Zůstal jsem zticha, protože jsem se bál, že kdybych něco řekl, prokoukla by ta slova, co bych použil, a skočila po těch, která jsem se snažil utajit.

Propnul jsem prsty, jenže mi paží projel proud a rozšířil se mi do žil. Stálo to za to.

Problém se Saint je ten, že mluví. Zatraceně moc. Čekali byste, že bude tichá, protože vypadá plaše a nosí se se zvláštní elegancí, která je většinou vyhrazena nebeským bytostem, jako třeba serafínům. Jenže není. Má dost odvahy, aby byla zvědavá, a chce vědět všechno o každé blbosti na tomhle světě. Myslím, že je to trochu moje vina. Vždycky jsem kolem ní chodil jako zatracený netvor připravený rozervat na kusy každého, kdo se k ní přiblíží.

„Brantley?“ zašeptala. Její hlas měl přímé napojení na každý spínač v mém těle. Nesnášel jsem to.

„Ty zase krvácíš?“

4. kapitola

Saint

Současnost

Na to, aby bylo už ráno, je ještě velká tma. To jsem poznala hned, když jsem otevřela oči. Krajkové záclony se houpou ve větru, který táhne mým pokojem, studený, ale zvláštně poklidný. Spolu se záclonou se pohybuje i bílá látka. Promnu si oči a znovu je otevřu, ale právě když se mi řasy zvednou z tváří, proletí kolem mě temný stín a zapadne za závěs. V šoku vyskočím z postele. Sevře mě strach a zaryje mi ostré nehty do zad.

„Kdo tu je?“

Znovu si promnu oči, najednou jsem probuzenější než před pár vteřinami. Chytím závěs, abych ho odhrnula. „Kdo?“ Nikdo tam není. V koutě se nachází můj starobylý venkovní sedací nábytek. Ve středu stolu stojí květináč s malou monsterou.

„Začínám bláznit.“

Dojdu ke koupelně. Uprostřed stojí bílá vana a vedle ní je samostatná dešťová sprcha. Svou koupelnu miluju. Z oken mám výhled na prostor před domem a ze všech koutů visí různé druhy kapradin. Brantley nazývá mou ložnici a koupelnu „proklatou džunglí“, podle mě je to ale dokonalé.

Otočím kohoutkem u umyvadla, stříknu si vodu na obličej a pak si otřu vlhkost z tváří egyptskou bavlnou. V pokoji je ticho. Ničím nerušené. Jsem na to zvyklá. Mám ticho radši než hluk.

Projdu ložnicí kolem rostlin a převleču se do pohodlného oblečení, ve kterém můžu pracovat na zahradě. Zahradničení je už od dětství mým způsobem relaxace. Nejdřív to byl koníček, teď je to spíš životní styl. Schopnost pěstovat a udržovat něco živého mě naplňuje.

Seběhnu po schodišti dolů, a když se zastavím, vyhrnu si vlasy a svážu je vysoko na temeni do culíku. Brantley se opírá o stěnu naproti mně, ruce má v kapsách a ramena zatažená. Nikdy jsem ho neviděla mimo tyhle zdi, nikdy jsem ho nezahlédla, jak se chová mezi lidmi nebo se svými vrstevníky. Vždycky mi připadal uzavřený do sebe, chladný a dokonale nepřístupný, jenže když jsem ho včera viděla s jeho kamarády, napadlo mě, že toho o něm hodně nevím.

Někdy nezáleží na slovech, jež vám někdo ve tmě šeptá do ucha, většinou záleží na tom, co říká ten člověk před obecenstvem.

Začínám mít pocit, že ten Brantley, kterého znám, je pouze náčrtek celého uměleckého obrazu Brantleyho Vitiosuse. Chci ho studovat v celku, poznat všechny křivky a tahy štětce, nemůžu to však udělat, dokud se mi celý neodhalí.

„Děje se něco?“ zeptám se, zatímco si hraju s koženým náramkem na zápěstí.

„O čem s tebou Tillie včera večer mluvila?“ Odstrčí se od stěny a vejde do kuchyně.

Pomalu ho následuju a dívám se, jak se mu napínají svaly na zádech, zatímco si připravuje suroviny na proteinový koktejl.

„Ptala se na podrobnosti o tom, že tu bydlím,“ odpovím tiše a odtáhnu si stoličku, aniž bych se na něj přestala soustředit.

„A cos jí řekla?“ vyzvídá. Nabere lžící prášek a vysype ho do mixéru.

„Základní věci,“ odtuším a pozorně ho sleduju.

Zapne mixér a pár vteřin se topíme v hluku. Když přístroj vypne, odtáhne víko a hodí ho do dřezu. Potom se ke mně otočí a opře se o linku.

„A to je co?“

Poplašená tím, s jakou sebejistotou v hlase to vyhrkne, zavřu pusu. Asi předpokládáte, že když celý život bydlíme spolu, vidíme se často. Jenže tak to není. Brantley je doma jen málokdy. Aspoň tedy od Lucanovy smrti. Až do té doby bych sebejistě řekla, že žijeme vedle sebe. Nebylo to normální přátelství, věděla jsem však, že mě toleruje. Od Lucanovy smrti ovšem Brantleyho vztek kulminuje. Sotva ho teď zahlédnu. Vidím ho v domě možná tak jednou za tři měsíce – jestli vůbec – a když tu je, většinou se jen míjíme. A to v tomhle obrovském sídle ani nebydlíme každý v jiném křídle. Vždycky jsme měli pokoje na stejné chodbě. V druhém patře jsou pouze dvě ložnice. Jedna jeho, druhá moje.

Když neodpovím, pokračuje: „Nenajímal jsem pro tebe celej tvůj život slušný domácí učitele jenom proto, abys nemluvila, když ti položím otázku. Odpověz mi.“

Tváře mi zahoří a všimnu si, jak Brantley sklopí oči k mé odhalené zrůžovělé pokožce. Tohle byla snad ta nejdelší řeč, co jsem od něj kdy slyšela. Brantley obvykle komunikuje očima a tělem, způsobem, jak chodí a pohybuje se po místnosti. Slova jsou až další v řadě. Aspoň tedy se mnou.

„Řekla jsem jí, že tady žiju už od dětství. To je všechno.“

Sevře prsty kolem mramorové desky a já mu očima sjedu po šlachovitých pažích. Pod bledou, nedotčenou pokožkou pulzují fialové a zelené žíly.

„Byla sis zaběhat?“ Zaklepe prsty do desky. Ťuk. Ťuk. Ťuk.

„Měla mi snad Tillie něco říct?“

Brantley zavrtí hlavou, zvedne si koktejl ke rtům a napije se. „Hmmm,“ zamumlá jenom a sjede mi očima po těle. „Co budeš dneska dělat?“

„Pracovat na zahradě.“

„Na to si platíme lidi.“ Otočí se, aby vylil zbytek koktejlu do dřezu, vypláchne nádobu a postaví ji na odkapávač.

„Víš, že to dělám ráda.“ Po těch slovech Brantleymu ztuhnou záda a svaly pod kůží se mu okamžitě zatnou.

Otočí se, dojde k mé stoličce a obrátí mě čelem k sobě. Stojí tak blízko, až přestanu dýchat. Takhle z pár centimetrů jsem ho nikdy neviděla, alespoň od té doby, co jsem v deseti vklouzla do jeho pokoje a smývala mu zaschlou krev z obličeje poté, co usnul. Nikdy nemluvil rád o tom, co se mu stalo, a já jsem na něj nikdy netlačila, abych z něj dostala odpovědi.

Myslím, že jsem mluvila dost za nás za oba.

Myslím, že mě kvůli tomu nesnáší.

Stojí tak blízko, že na rtech cítím jeho horký dech, a dělám, co můžu, abych zabránila očím sklouznout na jeho ústa nebo, bože chraň, na jeho paže. Přesto mi pohled sklouzne, protože v tomhle nejsem moc dobrá. V interakci s lidmi. A on to ví.

Takže když mírně zkroutí rty, vyhodí mě to z konceptu.

„Co je?“ zašeptám, hypnotizovaná křivkou jeho rtu. Jak se vlní, sklání a kroutí na těch správných místech.

„Jo,“ vydechne a odstrčí se od stolu, aniž by ze mě spustil pohled. „Jdi se převlíct a za třicet minut ať jsi připravená tady dole.“

Sedím na místě a snažím se pochopit jeho slova, když Brantley odejde nahoru. Co myslel tím, ať jsem připravená? Párkrát mě sice vzal ven, ale to bylo ještě předtím, než Lucan zemřel.

Vlezu do šatny, rozsvítím si a přejedu pohledem své oblečení.

Řekl, ať se převleču, ale ne do čeho.

Smím nakupovat online a nakupuju ráda. Miluju módu. Myslím, že obléct se podle vašich pocitů, skrýt je, nebo naopak odhalit, je forma umění. Móda je umění.

Už oblečená si učešu vlasy, až mi spadají v přirozených bílých vlnách na záda, a pak si nanesu balzám na rty. Broskvový. Sotva patrný, ale sladce vonící.

„Už ne.“

Neptám se ho, co se děje.