Přeložila:

IVANA DRESIA

Brittainy C. Cherry: Přitažlivost mezi námi

Vydání první

Copyright © 2017. The Gravity of Us by Brittainy Cherry

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2555. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Gravity of Us

vydaného v roce 2017

Český překlad © 2022 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design: Quirky Bird

Cover Model: Stuart Reardon

Cover Image: Arron Dunworth

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1938-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1939-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Brittainy C. Cherry

Přitažlivost mezi námi

Elements (4)

VĚNOVÁNÍ

Na lásku i na všechnu tu bolest,

která ji tíží.

Na lásku a na tlukot srdce,

který ji povzbuzuje.

PROLOG

LUCY

2015

Než máma před lety navždy odešla, zanechala pro mě a pro moje sestry tři dárky. Na verandě mé sestry Mari stálo dřevěné houpací křeslo, které dostala od mámy. Máma jí ho dala z toho důvodu, protože se bála, že Mari bude mít neustále hlavu v oblacích. Mari byla prostřední dítě a pořád měla pocit, že jí v životě něco uniká. Byla prostě velký snílek. „Jestli nepřestaneš nad věcmi moc přemýšlet, zavaří se ti mozek, holčičko. Občas si musíš dát pohov,“ říkávala jí máma. Houpací křeslo jí mělo připomínat, aby zpomalila a přijímala život takový, jaký je.

Naše nejstarší sestra Lyric dostala od mámy malou hrací skříňku s tančící baletkou. Když jsme ještě byly malé, Lyric často snila o tom, že jednou bude tanečnicí, ale postupem času svůj sen vzdala. Jelikož musela vyrůstat s matkou, která byla celoživotním divokým dítětem, začala Lyric vadit představa kariéry založené na vášni. Máma žila svůj život tím nejvášnivějším způsobem, což občas znamenalo, že jsme nevěděly, kdy se zase pořádně najíme. Když jsme měly zaplatit nájem, sbalily jsme si věci a vydaly se za dalším dobrodružstvím.

Lyric a máma se spolu neustále hádaly. Věděla jsem, že se moje sestra cítí zodpovědná za nás za všechny a že má pocit, že se musí starat i o svou vlastní matku. Mari a já jsme byly mladší a milovaly jsme svobodu a dobrodružství, ale Lyric to nesnášela. Nenáviděla ten pocit, že nemá žádné stálé místo, které by mohla nazývat svým domovem, nesnášela, že maminka neměla v životě žádný řád. Měla pocit, že její svoboda je ve skutečnosti její klecí. Jakmile se Lyric naskytla příležitost odejít z domu, okamžitě jí využila. Opustila nás, aby se mohla stát nóbl právničkou. Nikdy jsem se nedozvěděla, co se stalo s tou malou hrací skříňkou, ale doufala jsem, že ji má Lyric stále u sebe. Nikdy nepřestávej tančit, Lyric, říkávala máma mé sestře. Nikdy nepřestávej tančit.

Já jsem od maminky dostala její srdce.

Byl to maličký drahokam ve tvaru srdce, který máma nosila na krku už od dob svého mládí, a já jsem se cítila poctěna, že jsem ho od ní dostala zrovna já. „Je to srdce naší rodiny,“ řekla mi. „Odjakživa se předává z jedné nespoutané duše na druhou. Kéž nikdy nezapomeneš milovat naplno, má drahá Lucille. Budu od tebe potřebovat, abys držela naši rodinu pohromadě a byla tu pro své sestry i v těžkých časech, rozumíš? Budeš jejich síla. Vím to, protože ty už nyní dokážeš milovat naplno. I ty nejtemnější duše dokážeš potěšit září svého úsměvu. Ty budeš ochraňovat tuhle rodinu, Lucy. Vím to, a proto se nebojím odejít z tohoto světa.“

Ten řetízek jsem si nesundala z krku od té chvíle, co máma před lety zemřela, ale toho letního odpoledne jsem ho svírala v prstech, zatímco jsem zírala na Marino houpací křeslo. Po maminčině smrti byla Mari otřesená až do morku kostí a všechno, co ji máma naučila o spiritualitě a o svobodě, jí najednou připadalo jako velká lež.

„Byla ještě tak mladá,“ řekla mi Mari toho dne, kdy máma vydechla naposledy. Myslela si, že máme k dispozici čas, který se blíží věčnosti. „To není fér,“ vzlykala.

Bylo mi teprve osmnáct, když máma umřela, a Mari bylo dvacet. V té době jsme měly pocit, jako by nám někdo ukradl slunce, a neměly jsme ani tušení, jak se máme posunout kupředu.

„Maktub,“ zašeptala jsem a přitiskla ji k sobě. To jsme měly obě vytetované na zápěstí a znamenalo to „je psáno“. Všechno v životě se dělo z nějakého důvodu, stalo se to přesně tak, jak se to mělo stát, bez ohledu na to, jak moc to v tom okamžiku bylo bolestné. Některé milostné příběhy měly být věčné, zatímco jiné měly trvat jen jednu sezonu. Mari však nejspíš zapomněla na to, že láska mezi matkou a dcerou přetrvávala navždy, i když se měnila roční období.

Ani smrt nedokázala ohrozit tento druh lásky. Ale když maminka zemřela, Mari se vzdala své svobodomyslné povahy, zamilovala se do jednoho chlapce a zapustila kořeny ve Wauwatose ve Wisconsinu – a to všechno ve jménu lásky.

Láska.

Emoce, jež způsobovala, že se lidé vznášeli, občas však také trpěli. Byl to cit, který dokázal lidem prozářit životy, ale zároveň také občas spálil jejich srdce. Začátek a konec každé cesty.

Když jsem se nastěhovala k Mari a jejímu manželovi Parkerovi, věděla jsem, že to nebude navždy. Ale když jsem ho toho odpoledne přistihla, jak odchází z domu, úplně mě to vyvedlo z míry. Pozdně letní vzduch už voněl podzimním chladem, klidně čekajícím ve stínech. Parker mě neslyšel přicházet – byl příliš zaměstnaný házením zavazadel do kufru svého šedého sedanu.

Ze sevřených rtů mu trčela dvě párátka a měl na sobě perfektně padnoucí tmavomodrý značkový oblek se složeným kapesníčkem v levé náprsní kapse saka. Až jednoho dne nadejde jeho čas, byla jsem si jistá, že bude chtít být pohřben i se všemi svými kapesníčky. Byla to jeho obsese, spolu se sbírkou ponožek. Nikdy předtím jsem nepoznala nikoho, kdo by žehlil tolik kapesníků a ponožek jako Parker Lee. Tvrdil mi, že je to normální, ovšem jeho definice normy se značně lišila od té mé.

Kupříkladu dát si pizzu pětkrát za týden byla pro mě běžná praxe, zatímco Parker v tom viděl jen zbytečné sacharidy. To pro mě mělo být velkým varovným signálem, když jsem se s ním poznala. Měly mi svítit všechny červené kontrolky. Někdo, kdo nemá rád pizzu a tacos a pohrdá pyžamovými večírky, rozhodně nebyl člověk, jenž by mi měl zkřížit cestu.

Sklonil se k zavazadlovému prostoru a začal posouvat kufry, aby získal víc místa.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se ho.

Můj hlas ho vyvedl z rovnováhy. Polekaně nadskočil a praštil se do hlavy o otevřený kufr. „Do prdele!“ Napřímil se a mnul si zátylek. „Ježíši, Lucy. Neviděl jsem tě přicházet.“ Rukama si prohrábl špinavě blond vlasy, než si je nacpal do kapes kalhot. „Myslel jsem, že jsi v práci.“

„Táta kluků přišel domů o něco dřív,“ oznámila jsem. Momentálně jsem totiž pracovala jako chůva. Zírala jsem na kufry v autě. „Jedeš na služební cestu, nebo tak něco? Měl jsi mi zavolat, mohla jsem přijít domů dřív…“

„Znamená to, že ti za dnešek nezaplatí?“ přerušil mě a vyhnul se tak otázce. „Jak mi chceš se vším pomoct? S placením účtů? Proč sis nevzala víc hodin v kavárně?“ Z čela mu kapal pot.

„V kavárně jsem dala výpověď už před několika týdny, Parkere. Dobře víš, jak mizerně tam platili. A navíc jsem si říkala, že když tak moc pracuješ, budu víc platná tady doma.“

„Ježíši, Lucy. To seš celá ty. Jak se můžeš chovat tak nezodpovědně? Zvlášť se vším, co se teď děje.“ Začal přecházet sem a tam, vztekle rozhazoval rukama a nadával. Očividně byl naštvaný, což mě ještě víc zmátlo.

„Co přesně se teď podle tebe děje?“ Přistoupila jsem k němu blíž. „Kam vlastně jedeš, Parkere?“

Zůstal tam nehybně stát, v očích zoufalý výraz. Něco se v něm hnulo. Jeho rozmrzelost vystřídaly výčitky svědomí. „Omlouvám se.“

„Omlouváš se?“ Hruď se mi sevřela. „Za co?“ Nevěděla jsem proč, ale hlavou se mi prohnaly ty nejčernější scénáře a zaplavila mě vlna emocí. Už jsem předvídala volbu jeho dalších slov a začalo mě z toho bolet u srdce.

„Už to nedokážu, Lucy. Já už prostě nemůžu.“

Z toho, jak to ze sebe vypálil, mi naskočila husí kůže. Řekl to, jako by se cítil provinile, ale zavazadla v jeho autě dokazovala, že už se dávno rozhodl. V duchu byl dávno pryč.

„Už je jí líp,“ pronesla jsem rozechvělým hlasem plným strachu.

„Je toho na mě moc. Já nemůžu… Ona je…“ Povzdechl si a hřbetem dlaně si otřel spánek. „Nemůžu zůstat a dívat se, jak umírá.“

„Tak zůstaň a dívej se, jak žije.“

„Nemůžu spát. Nemůžu jíst. Můj šéf mě kritizuje, protože jsem se vším pozadu, a já si nemůžu dovolit o tu práci přijít, zvlášť se všemi těmi mimořádnými výdaji za její léčbu. Tolik jsem se nadřel, abych získal všechno, co teď mám, a já o to prostě nechci přijít. Už se nemůžu obětovat. Jsem hrozně unavený, Lucy.“

Jsem hrozně unavený, Lucy.

Jak se opovažuje? Jak se opovažuje tvrdit, že je unavený, jako by to snad byl on, kdo prochází tím nejtěžším bojem svého života? „Všichni jsme unavení, Parkere. Všichni se s tím potýkáme. Nastěhovala jsem se k vám dvěma, abych se o ni mohla starat, abych vám to usnadnila, a ty to teď prostě vzdáš? Vykašleš se na ni?“ Neřekl ani slovo. Tolik mě pro ni bolelo srdce. „Ví o tom? Řekl jsi jí, že odcházíš?“

„Ne.“ Rozpačitě zavrtěl hlavou. „Ona to neví. Myslel jsem si, že to tak bude jednodušší. Nechci, aby si dělala starosti.“

Zafuněla jsem, šokovaná tím, jak mi bezostyšně lhal, a ještě víc ohromená tím, jak si dokázal sám pro sebe ospravedlnit svůj podlý čin.

„Je mi to líto. Nechal jsem nějaké peníze na stolku v předsíni. Ozvu se ti, abych se ujistil, že je Mari v pořádku, že se jí daří dobře. Dokonce ti můžu poslat víc peněz, když budeš potřebovat.“

„Já nechci tvoje peníze,“ procedila jsem skrz zuby. Jeho ublížený výraz mě vůbec nedojímal. „Nic od tebe nepotřebujeme.“

Pootevřel rty, aby něco řekl, ale rychle je zase zavřel. Zřejmě nebyl schopný zformulovat větu, která by celou situaci mohla nějak ulehčit. Sledovala jsem ho, jak kráčí ke dveřím auta na straně u řidiče, a těsně předtím, než nastoupil, jsem na něj zavolala. Neotočil se, ale viděla jsem, jak nastražil uši a čekal.

„Jestli teď opustíš moji sestru, už se nikdy nevracej. Nevolej jí, až budeš opilý, a nejezdi sem, až ti bude smutno. Až Mari tu hnusnou rakovinu porazí – a já vím, že ona ji porazí – nesmíš se sem vrátit a tvářit se, že ji miluješ. Rozumíš mi?“

„Rozumím.“

Nebylo to tak dlouho, co Parker Mari před všemi sliboval, že s ní zůstane ve zdraví i v nemoci. Ta slova nebyla nic jiného než špinavé lži.

Nasedl do auta, nastartoval a vyrazil na silnici, jako by ho někdo honil. Ještě chvíli jsem zůstala stát na příjezdové cestě. Nebyla jsem si jistá, jak dokážu vejít do domu a oznámit své sestře, že ji právě opustil manžel, v dobách nejtěžších.

Tak strašně moc mě pro ni bolelo srdce.

Srdce mě bolelo pro moji sestru, která byla nevinnou duší ve světě plném bezohlednosti. Dobrovolně se vzdala svého svobodného ducha, aby byla oddanou manželkou svému muži, až se nakonec oba světy obrátily proti ní.

Zhluboka jsem se nadechla a sevřela v prstech svůj náhrdelník ve tvaru srdce.

Maktub.

Místo toho, abych zbaběle utekla jako Parker, jsem šla za Mari. Ležela v posteli a odpočívala. Usmála jsem se na ni a ona mi úsměv oplatila. Byla tak strašně hubená, její tělo každý den bojovalo o přežití. Hlavu měla omotanou šátkem, její kdysi dlouhé tmavé vlasy už nebyly ničím jiným než vzpomínkou. Občas ji to rozesmutnilo, když se na sebe dívala do zrcadla, protože neviděla to, co jsem viděla já. Byla tak krásná, dokonce i v nemoci. Ani tělesné změny ji nemohly okrást o její skutečnou záři, protože její krása pramenila přímo z duše, kde sídlila jen dobrota a světlo.

Bude v pořádku, věděla jsem, že bude, protože to byla bojovnice. Vlasy jí zase narostou a kosti nabydou na síle. A sestřino srdce stále tlouklo, což byl dostatečný důvod k oslavě každého nového dne.

„Ahoj, beruško,“ zašeptala jsem. Vlezla jsem si za ní do postele, lehla si na bok a ona se obrátila proti mně.

I když byla tak slabá, pořád se dokázala usmívat. „Ahoj, zlato.“

„Musím ti něco říct.“

Zavřela oči. „Je pryč, že?“

„Tys to věděla?“

„Viděla jsem ho, jak si balí věci. Myslel si, že spím.“ Z koutků zavřených očí se jí začaly kutálet slzy. Chvíli jsme tam jen mlčky ležely. Její smutek se proměnil v mé slzy a její slzy vyjadřovaly i můj smutek.

„Myslíš, že se mu bude po mně stýskat, až umřu?“ zeptala se. Kdykoliv zmínila smrt, chtěla jsem proklínat celý vesmír za to, jak ublížil mé nejlepší přítelkyni, mé rodině.

„To vůbec neříkej,“ pokárala jsem ji.

„Ale myslíš si, že bych mu chyběla?“ Otevřela oči, natáhla se ke mně a uchopila mou ruku do svých dlaní. „Pamatuješ, jak jsme ještě byly malé a já měla ten hrozný sen o tom, že máma umírá? Celý den jsem probrečela a máma nám pak povídala o smrti? O tom, že to neznamená konec cesty?“

Přikývla jsem. „Ano, řekla nám, že ji po její smrti uvidíme úplně ve všem – ve slunečních paprscích, ve stínech, v květinách, dešti. Řekla, že její smrt nás nezabije, že nás probudí k dalšímu životu.“

„Vidíš ji někdy?“ zašeptala.

„Ano. Vidím ji ve všem. Absolutně ve všem.“

Ze rtů jí splynulo tiché zasténání a pak přikývla. „Já taky, ale hlavně ji vidím v tobě.“

Tato slova byla to nejmilejší, co jsem kdy slyšela. Stýskalo se mi po mamince každou vteřinu každého dne, a když Mari řekla, že ji vidí ve mně, znamenalo to pro mě mnohem víc, než si dokázala představit. Posunula jsem se ještě blíž k ní a pevně ji objala. „Budeš mu chybět. Budeš mu chybět, dokud jsi živá a zdravá, a budeš mu chybět i tehdy, až se staneš součástí stromů. Budeš mu chybět už zítra a budeš mu chybět i tehdy, až se z tebe stane vítr, který mu bude ovívat tvář. Světu budeš chybět, Mari, ale ty tady budeš ještě velkou spoustu let. A jakmile ti bude líp, otevřeme si spolu naše vlastní květinářství. Je to náš společný sen, který stoprocentně zrealizujeme.“

Celý život jsme se sestrou milovaly přírodu. Kam až moje paměť sahala, vždycky jsme snily o tom, že si jednou otevřeme květinářství, a dokonce jsme zašly tak daleko, že jsme obě navštěvovaly zahradnickou a květinářs kou školu v Milwaukee. Obě jsme taky získaly titul z podnikatelské činnosti, abychom měly dostatek znalostí k vedení vlastní firmy. Nebýt rakoviny, už bychom si svůj sen dávno splnily. Takže jakmile moje sestra rakovinu porazí, měla jsem v plánu udělat vše, co bude v mých silách, abych náš společný sen přivedla k životu.

„Rozumíš, Mari? Uděláme to,“ pronesla jsem ještě jednou, doufajíc, že to bude znít přesvědčivěji, že ji to uklidní.

„Dobře,“ prohlásila, ale v jejím hlase jsem zaslechla pochybnosti. Její hnědé laní oči, které měly stejný tvar jako ty máminy, byly naplněny tím nejhlubším smutkem. „Mohla bys mi podat naši sklenici? A pytlík s mincemi?“

Povzdechla jsem si, avšak neprotestovala jsem. Spěchala jsem do obývacího pokoje, kde jsme včera večer nechaly skleněnou dózu i sáček s drobnými mincemi. Sklenice byla převázaná růžovo-černou stuhou a už byla skoro zaplněná mincemi. Začaly jsme ji plnit, když Mari před sedmi měsíci diagnostikovali rakovinu. Na boku byla napsaná písmena NM, což znamenalo negativní myšlenky. Kdykoliv se jedné z nás honila hlavou nějaká špatná myšlenka, vložily jsme do sklenice jednu minci. Každá negativní úvaha nás tak přiváděla blíž k našemu dalšímu společnému snu – a sice cestě po Evropě. Jakmile bude Mari líp, využijeme peníze na to, abychom se vydaly na cestu po celé Evropě, a splníme si tak další velký sen.

Každá přítomná negativní myšlenka byla připomínkou lepších zítřků.

Už jsme měly osm plných skleněných dóz.

Sedla jsem si zpátky na Marinu postel a ona se trochu nadzvedla a pak popadla pytlík s drobnými mincemi.

„Lucy?“ zašeptala.

„Ano, beruško?“

Po tvářích jí stékaly slzy čím dál rychleji, zatímco její křehké tělo přemohly emoce. „Budeme potřebovat mnohem víc mincí.“

Hodila všechny mince do sklenice, a když byla hotová, sevřela jsem ji v náručí. Věděla jsem, že nemá daleko do zhroucení. Jejich manželství trvalo pět let, a stačilo sedm měsíců nemoci k tomu, aby se Parker vypařil a zlomil mé ubohé sestře srdce.

„Lucy?“ uslyšela jsem za sebou, když jsem seděla vpředu na verandě. Poslední hodinu jsem se houpala venku v křesle, zatímco Mari doma odpočívala. Ze všech sil jsem se snažila pochopit, proč se to všechno muselo stát. Když jsem vzhlédla, uviděla jsem Richarda, svého přítele, jak seskakuje z kola, opírá ho o stěnu verandy a pospíchá ke mně. „Co se děje? Dostal jsem tvou zprávu.“ Jeho tričko bylo jako vždycky umazané od barev, protože Richard byl kreativním umělcem. „Omlouvám se, že jsem ti nebral telefon. Měl jsem vypnuté zvonění, protože jsem zapíjel smutek kvůli tomu, že mě odmítli v další umělecké galerii.“

Přistoupil ke mně a políbil mě na čelo. „Tak co se děje?“ zeptal se znovu.

„Parker odešel.“

Stačila jen dvě slova, aby Richardovi spadla čelist. Zasvětila jsem ho do událostí posledních hodin, a čím víc jsem toho řekla, tím víc lapal po dechu. „Děláš si legraci? Je Mari v pořádku?“

Zavrtěla jsem hlavou. Samozřejmě že nebyla v pořádku.

„Měli bychom jít dovnitř,“ řekl a natáhl se po mé ruce, ale já jsem to odmítla.

„Musím zavolat Lyric. Snažím se o to celé hodiny, jenže ona to nebere. Ještě chvíli to budu zkoušet. Myslíš, že bys mohl jít Mari zkontrolovat a zjistit, jestli něco nepotřebuje?“

Přikývl. „Samozřejmě.“

Natáhla jsem ruku a otřela mu z tváře žlutou barvu, než jsem se k němu naklonila a políbila ho. „To odmítnutí mě mrzí.“

Richard se ušklíbl a pokrčil rameny. „To je v pořádku. Pokud tobě nevadí chodit s lúzrem, kterýho všude odmítají, tak já se s tím nějak srovnám.“

Chodila jsem s Richardem už tři roky a nedokázala jsem si představit, že bych mohla být s někým jiným než s ním. Občas jsem měla vztek, že mu svět až dosud nedal šanci, aby mohl zazářit. Věděla jsem, že si zaslouží úspěch.

Ovšem než se to stane, hodlala jsem mu stát po boku a být jeho největší fanynkou.

Když vešel do domu, ještě jednou jsem vytočila Lyričino číslo. „Haló?“

„Lyric! Konečně.“ Povzdechla jsem si a posadila se zpříma, když jsem poprvé po tak dlouhé době zase uslyšela sestřin hlas. „Celý den se ti snažím dovolat.“

„No, ne každý si může hrát na Mary Poppins a pracovat na částečný úvazek v kavárně, Lucy,“ pronesla sarkasticky.

„Teď už jsem jenom chůva, v kavárně jsem dala výpověď.“

„Proč mě to vůbec nepřekvapuje?“ opáčila. „Poslyš, potřebuješ něco, nebo se jenom nudíš a rozhodla ses mě atakovat svými telefonáty?“

Tón jejího hlasu byl tentýž, jaký jsem znala skoro celý svůj život – naprosté zklamání z celé mé existence. S Marinými výstřednostmi se Lyric dokázala vyrovnat, zvlášť poté, co se Mari nakonec usadila s Parkerem. Koneckonců, byla to právě Lyric, kdo ty dva seznámil. Ale co se týkalo mého vztahu s nejstarší sestrou, byla to učiněná katastrofa. Často jsem si myslela, že mě tak nenávidí, protože jsem jí až příliš připomínala naši matku.

Postupem času jsem si však uvědomila, že mě nesnáší kvůli mně samotné. „Jde o Mari.“

„Je v pořádku?“ zeptala se hlasem prostoupeným předstíranou starostlivostí. Slyšela jsem, jak u toho pořád něco píše na počítači, vždycky pracovala dlouho do noci. „Není…?“

„Mrtvá?“ vyštěkla jsem. „Ne, není, ale Parker dnes odešel.“

„Odešel? Co tím myslíš?“

„Jednoduše se vytratil. Sbalil si kufry, řekl, že už se nedokáže dívat na to, jak umírá, a odjel pryč. Opustil ji, nechal ji samotnou.“

„Panebože. To je šílený.“

„Jo, v tom s tebou souhlasím.“

Nastala dlouhá chvíle ticha, kdy jsem slyšela jenom její datlování na počítači. Pak znovu promluvila. „Nenaštvala jsi ho něčím, nebo tak něco?“

Přestala jsem se houpat v křesle. „Cože?“

„Ale no tak, Lucy. Nastěhovala ses k nim, abys jim pomáhala, jenže já moc dobře vím, že není úplně jednoduchý s tebou žít. Vlastně je to docela náročný.“ Nějakým způsobem se jí už zase podařilo to, o co se pokoušela v každé situaci – udělat ze mě padoucha. Dávala vinu mně, místo aby obvinila zbabělce, který opustil svoji nemocnou ženu.

Ztěžka jsem polkla a ignorovala její poznámku. „Jen jsem chtěla, abys to věděla, to je všechno.“

„Je Parker v pořádku?“

Cože? „Myslím, že ses chtěla zeptat, jestli je Mari v pořádku. A ne, není. Potýká se s rakovinou, právě ji opustil manžel a je skoro bez peněz, a to nemluvě o síle pokračovat dál.“

„Aha, tak tady to máme,“ zamumlala Lyric.

„Cože?“

„Voláš mi kvůli penězům. Tak kolik potřebuješ?“

Při jejích slovech mě rozbolelo břicho a na jazyku jsem pocítila pachuť žaludečních šťáv. Vážně si myslela, že jí volám kvůli tomu, že od ní potřebuju peníze? „Zavolala jsem ti, protože tvoje sestra je zlomená a cítí se opuštěná. Napadlo mě, že by ses za ní třeba chtěla zastavit a ujistit se, že je v pořádku. Nechci tvoje peníze, Lyric. Jenom chci, aby ses začala chovat jako podělaná sestra.“

Uplynula další chvíle ticha, během níž byl slyšet jenom zvuk psaní na počítači.

„Podívej, mám toho teď v práci moc. Dostala jsem spoustu nových případů a nemůžu jen tak odejít. V žádném případě se tam nedostanu dřív než příští týden, nebo možná až ten další.“

Lyric bydlela v centru města – ve vzdálenosti asi dvaceti minut jízdy autem – a přesto byla přesvědčená, že je to příliš daleko.

„To nevadí. Prostě předstírej, že jsem ti nikdy nevolala.“ Oči se mi zalily slzami. Byla jsem šokovaná chladem člověka, k němuž jsem kdysi vzhlížela. Podle DNA to byla moje pokrevní sestra, ale podle slov, která právě pronesla, mi připadala jako úplně cizí člověk.

„Nech toho, Lucy. Okamžitě přestaň s tou svojí pasivní agresivitou. Zítra ti pošlu šek, ano?“

„Nic neposílej. Vážně. Nepotřebujeme tvoje peníze a nepotřebujeme ani tvoji podporu. Vlastně ani nevím, proč jsem ti volala. Prostě to ber tak, že jsem měla slabou chvilku. Sbohem, Lyric. A hodně štěstí s tvými případy.“

„No jo, tak dobře. A Lucy?“

„Jo?“

„Měla by sis najít nějakou pořádnou práci.“

Po chvíli jsem vstala z houpacího křesla a odešla do pokoje pro hosty, kde jsem byla přechodně ubytovaná. Zavřela jsem za sebou dveře, stiskla mezi prsty svůj náhrdelník a zavřela oči. „Vzduch nade mnou, země pode mnou, oheň ve mně, voda, která mě obklopuje…“ Zhluboka jsem se nadechla a několikrát po sobě zopakovala slova, která mě naučila máma. Kdykoliv ve svém životě ztrácela rovnováhu a cítila se neuzemněná, pokaždé si opakovala to stejné zaříkávadlo, aby znovu našla svou vnitřní sílu.

I když jsem si to neustále přeříkávala, připadala jsem si jako ztroskotanec.

Ramena mi poklesla a z očí mi tekly slzy, když jsem začala mluvit s tou jedinou ženou, která mi skutečně rozuměla. „Mami, hrozně se bojím. Bojím se a nenávidím se za to. Nesnáším ten pocit, protože to znamená, že nějakým způsobem přemýšlím nad tím stejným, nad čím přemýšlel Parker. Část mého já má pocit, že to Mari nezvládne, a prostě se každý den strašně bojím.“

Muset sledovat, jak se váš nejbližší člověk rozpadá, bylo nesmírně srdcervoucí. Ačkoliv jsem si byla vědoma toho, že smrt je prostě jen další kapitolou krásného života, nijak mi to neulehčovalo moji snahu vypořádat se s tím vším. V hloubi duše jsem věděla, že každé objetí může být to poslední, věděla jsem, že každé slovo může znamenat sbohem.

„Cítím se provinile, protože za každou dobrou myšlenkou, kterou mám, přijde pět negativních. Mám ve své skříni patnáct skleněných dóz plných mincí, o kterých Mari ani neví, že existují. Jsem unavená, mami. Jsem hrozně vyčerpaná, a přitom se cítím provinile kvůli tomu, že jsem se málem zhroutila. Musím zůstat silná, protože ona nepotřebuje, aby se lidi kolem ní hroutili. Vím, že jsi nás vždycky učila, že nemáme nikoho nenávidět, jenže já si prostě nemůžu pomoct. Cítím k Parkerovi nenávist. Chraň Bůh, ale pokud by tohle měly být poslední Mariny dny, musela bych ho navždy nenávidět za to, že je poskvrnil. Její poslední chvíle by neměly být vyplněny vzpomínkami na manžela, který ji opustil.“

Nepřipadalo mi fér, že si Parker prostě mohl sbalit kufry a utéct si za novým životem bez mé sestry. Možná jednoho dne najde novou lásku, ale co Mari? On byl láskou jejího života, a to mě bolelo víc, než by si Mari dokázala představit. Znala jsem svou sestru jako své boty, věděla jsem, jak křehké je její srdce. Prožívala každou bolest desetkrát intenzivněji než většina lidí. Měla srdce na dlani a dovolila všem kolem sebe, aby naslouchali jeho tlukotu – dokonce i těm, kteří si to vůbec nezasloužili. Vždycky si přála, aby ji všichni milovali. Vždycky se chtěla cítit milovaná a já jsem nenáviděla Parkera za to, že si teď kvůli němu musela připadat zneužitá. Pokud by musela opustit tento svět, odcházela by s pocitem, že nedokázala zabránit rozpadu jejich manželství, a to vše ve jménu lásky.

Láska.

Emoce, která způsobovala, že se lidé vznášeli, ale občas také trpěli. Byl to cit, jenž dokázal lidem prozářit životy, ovšem zároveň také občas spálil jejich srdce. Začátek a konec každé cesty.

Jak plynuly dny, měsíce a roky, s Mari jsme o Parkerovi i o Lyric slýchali čím dál míň. Soucitné telefonáty byly čím dál méně časté a šeky vystavené pod tlakem pocitů viny přestaly postupně chodit úplně. Když se ve schránce objevily rozvodové papíry, Mari proplakala celé týdny. Zůstávala jsem po jejím boku za slunečných dní, a když její srdce krvácelo, prolévala jsem slzy společně s ní.

Nebylo absolutně fér, jak ji život napřed připravil o její zdraví a pak měl ještě tu drzost vrátit se a postarat se o to, aby se její srdce roztříštilo na bilion malých kousíčků. S každým nádechem proklínala své tělo za to, že ji zradilo a zničilo život, který si vybudovala. S každým výdechem se modlila, aby se její manžel vrátil domů.

Nikdy jsem jí to neřekla, ale já jsem s každým nádechem prosila Boha, aby se uzdravila, a s každým výdechem jsem se modlila, aby se její manžel už nikdy nevrátil.

Kapitola první

Graham

2017

Před dvěma dny jsem koupil květiny pro někoho, kdo nebyl mou ženou. A od té doby jsem nevyšel ze své pracovny. Všude kolem byly rozházené papíry – stránky vytržené ze zápisníku, malé lístečky s poznámkami, zmačkané kusy papíru s nesmyslnými čmáranicemi a přeškrtanými slovy. Na mém pracovním stole stálo pět lahví whisky a neotevřená krabice doutníků.

Oči mě pálily vyčerpáním, ale nemohl jsem je zavřít. Tupě jsem zíral na obrazovku počítače a psal slova, která jsem o něco později zase smazal.

Své ženě jsem nikdy květiny nekoupil. Na Valentýna jsem jí nikdy nedal čokoládu, plyšová zvířata mi připadala směšná a neměl jsem ponětí, jaká je její oblíbená barva.

A ona netušila, jaká je moje zamilovaná barva, zato věděla, kdo je mým nejoblíbenějším politikem. Já jsem znal její názory na globální oteplování, ona znala mé názory na náboženství a oba jsme znali naše názory na děti: nikdy jsme je nechtěli.

Shodli jsme se na tom, že na těchhle věcech záleží ze všeho nejvíc. Tyhle věci nás spojovaly. Oba jsme chtěli dělat kariéru a měli jsme málo času jeden na druhého, natož na rodinu.

Nebyl jsem žádný romantik a Jane to nevadilo, protože ona taky nebyla romantička. Nikdo nás nemohl vidět na veřejnosti, jak se držíme za ruce nebo si vyměňujeme polibky. Netulili jsme se k sobě a nedávali jsme svou lásku na odiv na sociálních sítích, ale to neznamenalo, že naše láska nebyla skutečná. Záleželo nám na sobě, jen jsme to dávali najevo po svém. Oba jsme uvažovali logicky a moc dobře jsme věděli, co to znamená milovat a být oddán jeden druhému, avšak nikdy jsme doopravdy nevyhledávali žádné romantické aspekty lásky.

Náš vztah byl poháněn vzájemným respektem a měl pevnou strukturu. Každé velké rozhodnutí, které jsme udělali, bylo vždy důkladně promyšlené a často zahrnovalo schémata a grafy. V ten den, kdy jsem svoji ženu požádal o ruku, jsme společně udělali patnáct koláčových grafů a vývojových tabulek, abychom se ujistili, že děláme správné rozhodnutí.

Bylo to romantické?

Nejspíš ne.

Logické?

Rozhodně ano.

Což byl přesně ten důvod, proč mi její současná invaze do mého výsostného teritoria dělala starosti. Nikdy mě při práci nevyrušovala, takže to, že teď vtrhla dovnitř, bylo víc než znepokojivé.

Ještě jsem musel napsat pětadevadesát tisíc slov.

Zbývalo mi devadesát pět tisíc slov, než rukopis za dva týdny odevzdám svému vydavateli. Devadesát pět tisíc slov se rovnalo v průměru šesti tisícům sedmi stům osmdesáti šesti slovům denně. To znamenalo, že příští dva týdny života strávím před počítačem a sotva se dostanu ven, abych se nadýchal čerstvého vzduchu.

Moje prsty se hbitě pohybovaly po klávesnici, psal jsem tak rychle, jak to jen šlo. Pod očima jsem měl nafialovělé váčky z vyčerpání a záda mě bolela z toho, že jsem už hodiny nevstal ze židle. A přesto, když jsem seděl před počítačem s nabuzenými prsty a očima jako zombie, cítil jsem se být víc sám sebou než kdykoliv jindy v životě.

„Grahame,“ oslovila mě Jane. Vytrhla mě tím z mého světa hororu a vtáhla mě do toho svého. „Měli bychom vyrazit.“

Stála ve dveřích mé kanceláře. Vlasy měla kudrnaté, což bylo hodně zvláštní, vždycky je měla rovné. Každé ráno vstávala o několik hodin dřív než já, aby zkrotila svoji blonďatou hřívu. Mohl bych spočítat na prstech pravé ruky, kolikrát jsem ji viděl s přirozenými kudrnami. Spolu s rozcuchanými vlasy měla i rozmazaný make-up, protože se včera večer neodlíčila.

Od té doby, co jsme byli spolu, jsem svoji ženu viděl plakat jen dvakrát: poprvé, když se před sedmi měsíci dozvěděla, že je těhotná, a podruhé, když jsme před čtyřmi dny dostali tu špatnou zprávu.

„Neměla by sis narovnat vlasy?“ zeptal jsem se.

„Dnes si je žehlit nebudu.“

„Vždycky si je žehlíš.“

„Neudělala jsem to už čtyři dny.“ Zamračila se, já jsem však její rozpoložení nijak nekomentoval. Nechtěl jsem se to odpoledne zabývat jejím psychickým stavem. Poslední čtyři dny z ní byla troska, úplný opak ženy, kterou jsem si vzal, a já jsem nepatřil k těm, kteří by se dokázali vypořádat s lidskými emocemi.

Jane se prostě jen potřebovala vzchopit.

Znovu jsem se zadíval na obrazovku počítače a prsty se mi zase rozběhly po klávesnici.

„Grahame,“ zabručela a přikolébala se ke mně se svým velkým těhotenským břichem. „Už musíme jít.“

„Já musím dokončit svůj rukopis.“

„Poslední čtyři dny jsi nepřestal psát. Nikdy se nedostaneš do postele před třetí ráno a v šest hodin už zase vstáváš. Potřebuješ pauzu. A navíc nesmíme přijít pozdě.“

Odkašlal jsem si a psal dál. „Rozhodl jsem se, že se té hloupé události nezúčastním. Promiň, Jane.“

Koutkem oka jsem zahlédl, jak jí poklesla čelist. „Hloupé události? Grahame… je to pohřeb tvého otce.“

„Říkáš to, jako by to pro mě mělo něco znamenat.“

„Jsi unavený,“ povzdechla si.

Proč se to snaží bagatelizovat? „Vyspím se, až mi bude osmdesát nebo až budu po smrti jako můj otec. Jsem si jistý, že tomu se dnes v noci bude spát dobře.“

Přikrčila se. Bylo mi to jedno.

„Ty jsi pil?“ zeptala se ustaraně.

„Viděla jsi mě někdy pít během těch let, co jsme spolu?“

Prohlížela si lahve s alkoholem, které stály na mém stole, a zhluboka vydechla. „Já vím, promiň. Já jen… přidal sis na stůl další lahve.“

„Je to pocta mému drahému otci. Ať shnije v pekle.“

„O mrtvých by se nemělo mluvit zle,“ podotkla Jane a škytla. Položila si ruce na břicho. „Panebože, nesnáším to.“ Odtáhla mé ruce od klávesnice a položila si je na břicho. „Mám pocit, jako by mě kopala do všech vnitřních orgánů, které mám. Už to nevydržím.“

„Co na to tvůj mateřský instinkt?“ utahoval jsem si z ní, ruce stále na jejím břiše.

„Nikdy jsem nechtěla mít děti.“ Vydechla a znovu škytla. „Nikdy.“

„Ale prostě se to stalo,“ odpověděl jsem. Nebyl jsem si jistý, jestli si Jane plně uvědomuje, že už za necelé dva měsíce porodí skutečnou lidskou bytost, která bude potřebovat její lásku a pozornost čtyřiadvacet hodin denně.

Pokud na světě existoval někdo, kdo rozdával lásku ještě méně než já, pak to byla moje žena.

„Bože,“ zamumlala a zavřela oči. „Prostě mám dnes divný pocit.“

„Možná bychom měli jet do nemocnice,“ nadhodil jsem.

„Hezký pokus. Teď jdeme na pohřeb tvého otce.“

Zatraceně.

„Ještě taky musíme najít nějakou chůvu,“ povzdechla si. „V práci dostanu pár týdnů volna na mateřskou dovolenou, ale když najdeme slušnou chůvu, možná se budu moct vrátit o něco dřív. Líbila by se mi nějaká starší Mexičanka, pokud možno se zelenou kartou.“

Její poslední věta mě znepokojila, pohoršeně jsem povytáhl obočí. „Uvědomuješ si, jak je tohle rasistické? A když to navíc říkáš svému manželovi, který je napůl Mexičan, je to i docela nechutné?“

„Ty nejsi žádný Mexičan, Grahame. Vždyť ani neumíš španělsky.“

„Aha. Takže podle tebe bych měl popřít svůj původ – díky, beru na vědomí,“ pronesl jsem chladně. Moje žena občas byla osobou, kterou jsem nenáviděl ze všech nejvíc. Ačkoliv jsme se shodli na spoustě věcí, čas od času mě slova, jež vyšla z jejích úst, přiměla v duchu přehodnotit každý vývojový diagram, který jsme spolu kdy vytvořili.

Jak mohl být někdo tak krásný někdy tak ošklivý?

Kop.

Kop.

Moje ruce stále spočívaly na Janině břiše, hruď se mi sevřela.

To kopání mě vyděsilo. Pokud jsem něco věděl jistě, pak to, že nejsem vhodný materiál na otce. Moje rodinná historie mě vedla k přesvědčení, že cokoliv, co vzejde z mé linie předků, nemůže být dobré.

Jen jsem se modlil k Bohu, aby to dítě nezdědilo žádnou z mých vlastností – nebo ještě hůř, cokoliv po mém otci.

Jane se opřela o stůl a odsunula moje úhledně srovnané papíry, zatímco se mé prsty stále dotýkaly jejího břicha. „Je nejvyšší čas, abys skočil do sprchy a oblékl se. Pověsila jsem ti oblek do koupelny.“

„Říkal jsem ti, že tu událost nestihnu. Hoří mi termín.“

„Tvému otci už termín dohořel a nyní je čas odevzdat jeho rukopis.“

„Jeho rukopis je jeho rakev?“

Jane svraštila obočí. „Ne. Nebuď hloupý. Myslím tím samozřejmě jeho tělo, rakev je jenom obálka.“

„Zatraceně drahá obálka. Nemůžu uvěřit, že si vybral rakev lemovanou zlatem.“ Odmlčel jsem se a kousl se do rtu. „Ale když o tom tak přemýšlím, vlastně mě to vůbec nepřekvapuje. Znala jsi mého otce.“

„Bude tam dnes tolik lidí. Jeho čtenáři, jeho kolegové.“

Na pohřeb určitě přijdou stovky lidí, aby společně oslavily život Kenta Russella.

„Bude to cirkus,“ zasténal jsem. „Všichni tam budou nevěřícně sedět, budou se tvářit smutně a budou truchlit. Budou se chtít podělit o svoje příběhy, o svou vlastní bolest. ‚Drahý Kent, to není možné! To on je ten důvod, proč jsem začala psát. Díky tomuto muži jsem už pět let střízlivý. Nemůžu uvěřit, že nás navždy opustil. Kent Theodore Russell, muž, otec, hrdina. Nositel Nobelovy ceny. Mrtvý.‘ Celej svět bude truchlit.“

„A co ty?“ zeptala se Jane. „Co budeš dělat ty?“

„Já?“ Opřel jsem se na židli a zkřížil ruce na prsou. „Dokončím svůj rukopis.“

„Jsi smutný, že umřel?“ zeptala se Jane a mnula si břicho.

Chvíli jsem její otázku zvažoval, než jsem odpověděl. „Ne.“

Chtěl jsem, aby mi chyběl.

Chtěl jsem ho milovat.

Chtěl jsem ho nenávidět.

Chtěl jsem na něj zapomenout.

Ale pravda byla taková, že jsem necítil vůbec nic. Trvalo mi roky, než jsem se naučil necítit nic ke svému otci, než se mi podařilo vymazat všechnu tu bolest, kterou mi způsobil, kterou způsobil těm, jež jsem nejvíc miloval. Jediný způsob, jímž jsem toho mohl dosáhnout, bylo uzamknout tu bolest uvnitř sebe a zapomenout na všechno, co mi kdy udělal, zapomenout na svoje přání, aby byl dobrým otcem.

Jakmile jsem tu bolest jednou uzavřel, necítil jsem téměř vůbec nic.

Jane moje uzamčená duše nevadila, protože ani ona toho zřejmě moc necítila.

„Odpověděl jsi až moc rychle,“ řekla mi.

„Nejrychlejší odpověď je vždy ta nejpravdivější.“

„Mně chybí,“ zašeptala, překvapivě zdrcená ztrátou mého otce. Kent Russell byl svým způsobem tím nejlepším přítelem pro miliony čtenářů díky svým příběhům, inspirativním projevům a značce, již prodával po celém světě. Taky by mi chyběl, kdybych ovšem neznal toho muže, kterým skutečně byl v soukromí svého domova.

„Chybí ti, protože jsi ho vlastně nikdy pořádně neznala. Přestaň truchlit pro člověka, který si to nezaslouží.“

„Ne,“ pronesla ostře a hlas jí zesílil skutečnou bolestí. Oči jí začaly slzet, stejně jako se to opakovalo posledních pár dní. „Nedělej to, Grahame. Nemáš právo zpochybňovat moji ztrátu. Tvůj otec byl podle mě dobrý člověk. Byl na mě hodný, když ty ses ke mně choval chladně, a postavil se za tebe pokaždé, když jsem od tebe chtěla odejít. Takže mi laskavě neříkej, ať přestanu truchlit. Nemáš právo mi určovat, jak bych se měla cítit.“ Emoce se naplno zmocnily jejího těla, které se začalo otřásat pod záplavou slz tekoucích z jejích očí.

Naklonil jsem hlavu, zmatený jejím náhlým výbuchem, pak však moje oči padly na její břicho.

Hormonální bouře.

„Páni,“ zamumlal jsem ohromeně.

Napřímila se. „Co to bylo?“ zeptala se trochu polekaně.

„Myslím, že ses právě emocionálně zhroutila kvůli smrti mého otce.“

Zhluboka se nadechla a zaúpěla. „Proboha, co se to se mnou děje? Mám úplně splašené hormony. Na těhotenství nesnáším úplně všechno. Přísahám, že si po porodu nechám podvázat vaječníky.“ Pořád zhluboka dýchala a snažila se vzchopit, slzy jí však nepřestávaly téct. „Mohl bys mi dnes prokázat aspoň jednu laskavost?“