Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Meghan March: Hříšně provinilá

Vydání první

Copyright © Meghan March 2018

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2591. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Guilty As Sin vydaného v roce 2018

Český překlad © 2023 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Návrh obálky: Martina Černá

Přebal a vazba Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2051-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2052-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

MEGHAN MARCH

HŘÍŠNĚ

PROVINILÁ

Sin Trilogy 2

Kapitola 1

Whitney

Před deseti lety

Jela jsem s tetou Jackie do nemocnice, v oblečení promočeném deštěm jsem se třásla jako osika a žaludek se mi stahoval čím dál víc. Nechtěla mi říct nic jiného, než že se stala nehoda, v níž figurovali mí rodiče a Lincolnův otec.

Podívala jsem se do zpětného zrcátka a viděla, že za námi svítí Lincolnovy reflektory. Jakmile nám Jackie tu zprávu oznámila, měla jsem chuť se k němu rozběhnout, poskytnout mu útěchu a současně ji najít v jeho náruči, jenže to, co se stalo před pár hodinami, mezi námi všechno změnilo. Přesto, čím blíž jsme byli nemocnici, tím nesmyslnější mi celá ta hloupá hádka a rozzuřená slova připadaly.

Teprve možná tragédie člověka přinutí, aby se vzpamatoval a uvědomil si, co je důležité. Život je křehký. Zítřek nemá nikdo jistý.

„Co se stalo?“ Měla jsem pocit, že jsem se jí zeptala snad tisíckrát, ale Jackie mi sdělila jen tu strohou informaci.

Teta se na mě letmo podívala a opět upřela oči na silnici. Stěrače jely na maximum, ale stejně musela mžourat, aby skrz liják viděla.

„Nevím. Do telefonu mi nechtěli nic říct.“

Žaludek se mi sevřel ještě víc. Pevně jsem si omotala paže kolem břicha. „Proč zavolali tobě, a ne mně?“

„Volala jsem ti celou cestu k vám domů a pokaždý mi to spadlo do hlasový schránky. Asi se ti taky nedovolali.“

„Panebože. Měla jsem vypnutý telefon,“ zašeptala jsem. „Protože…“

Jackie mě opět probodla pohledem, ale mlčela.

Drtil mě pocit provinilosti. Vypnula jsem si telefon a mí rodiče byli…

Rozklepala jsem se ještě víc. „Věděla bych, kdyby se stalo něco strašnýho, ne? Copak bych to necítila? Nepoznala to? Určitě jsou v pořádku, že jo?“

„Drž se, Whit. Jsme skoro na místě.“ Jackiin hlas, obvykle tak silný a sebejistý, zněl stejně rozechvěle jako můj.

Znovu jsem zkontrolovala boční zrcátko, abych se měla čím zaměstnat. Všechno bylo lepší než přemýšlet o těch šílených možnostech, které mi vířily hlavou.

Donutila jsem se soustředit na reflektory za námi. Na Lincolnovy reflektory. I když mě předtím vyhodil ze srubu, přijel za mnou domů, a já nevěděla proč. Myslela jsem, že mi už řekl všechno, co potřeboval.

Ne že by na něčem z toho teď záleželo. Protože mí rodiče a jeho otec se připletli k nějaké nehodě. Společně.

Jackie odbočila na parkoviště nemocnice Riscoff Memorial a zastavila asi padesát metrů od vchodu na oddělení urgentního příjmu. Lincoln dojel přímo ke dveřím a vyskočil z auta. Stál vedle pick-upu a díval se na mě.

Sotva Jackie zařadila neutrál, vyřítila jsem se z auta a rozběhla se ke vchodu. Déšť mi promáčel oblečení, ale mně to bylo jedno.

Musím se to dozvědět.

„Whit, počkej!“ vykřikla Jackie, ale já ji nevnímala.

V mozku mi bzučela statická elektřina a pouze jediná myšlenka – musíš co nejrychleji zjistit, co se stalo.

S Lincolnem jsme se setkali u automatických dveří. Vzal mě za ruku a propletl si se mnou prsty. „Kašlu na to, co se stalo před chvílí. Samotnou tě nahoru nepustím. Je mi ukradený, co na to někdo řekne, včetně tebe.“

Všechen vztek, který ve mně bublal po naší hádce, už přebil strach. Několikrát jsem přikývla, ale nedokázala jsem odpovědět.

Stiskl mi ruku a já našla kapku klidu v rozbouřených emocích, jež mnou zmítaly.

Společně jsme prošli dveřmi do haly. Všechno bylo tak bělostné a nablýskané, naprostý opak bouřky, která zuřila venku.

Hned jak nás spatřila sestra za recepčním pultem, zbledla jako stěna. „Pane Riscoffe, vaše rodina právě dorazila. Čekají na vás v privátní čekárně.“ Sklouzla pohledem na mě, ale bylo evidentní, že netuší, kdo jsem.

„Mí rodiče se do té nehody připletli taky. Gableovi.“

Lincoln mi znovu stiskl ruku. V tu chvíli se ozvalo vrzání bot na vlhké podlaze a vzápětí vedle mě stála Jackie.

Recepční se podívala ze mě na Lincolna a zase zpátky na mě. „Ach. Jistě. Kdybyste se na chvilku posadila –“

„Můj bratr a jeho žena, Clayton a Shelly Gableovi,“ vyštěkla na ni Jackie. „Kde jsou? Volali mi, že leží tady.“

Recepční přikývla a natáhla se pro sluchátko. „Okamžik, prosím. Seženu někoho, kdo se vám bude věnovat.“

„Lincolne Batesi Roosevelte Riscoffe! Jak se sem opovažuješ přijít s ní? Na tohle místo má zakázáno vstoupit! Chci, aby odešla!“ zaječela Lincolnova matka ze dveří u vstupu na oddělení. Byla zavěšená do jeho bratra Harrisona.

„Mami, prosím tě, uklidni se. Dostaneš –“

Když paní Riscoffová zkřivila obličej a rozplakala se, Harrison ji k sobě ochranitelsky přitáhl.

Lincoln se na mě nešťastně podíval. „Promiň, musím –“

„Běž.“ Hlas se mi třásl, a když jsem pustila jeho ruku, štvalo mě, že mi jeho podpora okamžitě chybí.

Jackie mě objala kolem ramen.

„Promiň,“ zopakoval Lincoln, než se vydal ke svojí rodině. Recepční konečně vyťukala číslo. Snažila jsem se dívat na ni, místo abych sledovala Lincolna, ale samozřejmě jsem to nedokázala.

Lincolnova matka natáhla ruku a zavěsila se do něj, jako by si ho chtěla pojistit a ubezpečit se, že se ke mně nevrátí. Když s ní Harrison zamířil do místnosti vedle recepčního pultu, nesmlouvavě vlekla Lincolna za sebou. Pak se za nimi zavřely dveře.

„Kdybyste mohly jít se mnou. Tamhle je soukromá čekárna, kde –“

„Kde jsou mí rodiče? Co se jim stalo?“ vyhrkla jsem, protože už jsem nemohla čekat ani vteřinu, abych se něco dozvěděla.

„Hned za vámi přijde lékař a všechno vám poví. Pojďte prosím za mnou.“ Recepční nás odvedla ke vchodu naproti dveřím, kde zmizel Lincoln s rodinou.

Čekaly jsme s Jackie snad celou věčnost, schoulené k sobě na lavici z petrolejového vinylu. Konečně se otevřely dveře a v nich se objevil muž v bílém plášti. Lékař, jak jsem usoudila.

„Kde jsou mí rodiče? Proč mi nikdo nic neřekne?“ Ta trocha klidu, kterou jsem načerpala z Lincolnovy přítomnosti, zmizela. A teď jsem potřebovala slyšet odpovědi, než mi rupnou nervy a začnu vřískat jako paní Riscoffová.

„Vy jste příbuzní Gableových? Jsem doktor Frances.“

„Řeknete nám prosím, co se děje,“ pronesla Jackie prosebně. „Jsme strachy bez sebe.“

Vážně přikývl. „Pan a paní Gableovi měli dnes večer nehodu. Ještě přesně nevíme, jak k ní došlo, ale –“

Hučení statické elektřiny v mých uších zesílilo. Viděla jsem mu to ve tváři. Věděla jsem, co řekne.

„Panebože.“ Vzlykla jsem. „Ne. To ne.“

Zachmuřil se. „Udělali jsme, co jsme mohli, ale ani jednomu z nich jsme nedokázali pomoct. Upřímnou soustrast.“

Zaplavila mě bolest s nevěřícností a do očí mi vyhrkly slzy. Nemůžou být mrtví. To není možné. Zničehonic se mi stáhly plíce a nemohla jsem dýchat.

„Ne. Ne. Ne.“

Jackie mě objala ještě pevněji a kolébala se se mnou ze strany na stranu.

„To není možný. To není pravda. Oni nejsou –“

„Je mi to líto, Whit.“ Jackie se zlomil hlas. „Moc líto.“

„Nechám vás chvíli o samotě a pak, pokud budete chtít, vás vezmu na oddělení, abyste se s nimi mohly rozloučit.“

Rozloučit? Ne.

Když jsem si představila jejich těla zakrytá prostěradlem, rozběhla jsem se k odpadkovému koši, svezla se na kolena a začala nasucho dávit.

„To nezvládnu.“

Jackie mi odhrnula vlasy z obličeje. „Moc mě to mrzí, zlatíčko. Opravdu moc.“

Zůstala jsem klečet, sledovala, jak mi kapou slzy na černý pytel na odpadky, a přemýšlela, jestli bude v mém světě ještě někdy něco v pořádku.

Vtom jsem si vzpomněla na bratra. „Proboha. Musíme to říct Asovi.“ Znovu jsem se rozklepala. „Bože, co mu řeknu?“ Přestala jsem se ovládat a zoufale jsem se rozbrečela. Jackie mi pomohla vstát.

Jakmile jsem se napřímila, bleskla mi hlavou další věc. Nevím, co je s Lincolnovým otcem.

„Sakra. Nezeptala jsem se na Lincolnova tátu. Musím vědět, jestli –“

Rozběhla jsem se ke dveřím a snažila se je otevřít, jenže Jackie mi v tom zabránila.

„Musíš mě poslouchat, Whitney. Právě teď máme spoustu vlastních problémů. Nech Riscoffovy, ať si vyřeší ty svoje. Podle mě by bylo nejlepší, kdyby ses od toho kluka a jeho rodiny držela dál. Nikdy z toho nemůže vzejít nic dobrýho.“

Kapitola 2

Lincoln

Díval jsem se na bílé prostěradlo, které zakrývalo mého otce.

Ne, ne mého otce. Jeho tělo.

Můj otec odešel. Nebyl pod tím prostěradlem.

Odvrátil jsem se a díval se jinam. Na zeď. Na tiché přístroje. Na matčinu schoulenou siluetu, když plakala bratrovi na rameni. Odstrčila mě chvilku potom, co jsem dorazil, a dál se tiskla k němu.

Nějak jsem si nemohl pomoct a znovu se podíval na prostěradlo.

Jak může být můj otec mrtvý? Vždyť jsem ho dneska viděl. Před pár hodinami. Smál se s jedním ze svých stážistů, poplácal ho po rameni za dobře odvedenou práci a já ucítil prudké bodnutí závisti.

Se mnou se otec nikdy nesmál ani nežertoval, když jsem byl v tomhle věku. Dal bych všechno na světě, kdybych viděl v jeho tváři tenhle pochvalný výraz. Ale vídal jsem ho jen zřídka. Neustále jezdil na služební cesty nebo dlouho do noci pracoval.

Neučil mě chytat míč. Můj soukromý učitel ano. Nikdy mě neviděl dát gól v internátní škole, protože se mu moje zápasy nikdy nevešly do pracovního programu. Neradil mi ohledně holek a sexu ani jak použít kondom. Kamarádi ano, a když jsem byl starší, všechno mi vysvětlil komodor. Můj otec… výrazně chyběl ve vzpomínkách na nejdůležitější okamžiky mého života.

Vybavil se mi ten týden před dvěma měsíci, než jsem zjistil, že se musím vrátit do Gableu. Otec přiletěl do New Yorku na jednání a zašli jsme si spolu na večeři do jednoho mého oblíbeného podniku. Pochválil mi výběr vína.

A vzápětí vyjel po servírce.

I tuhle vzpomínku jsem vytěsnil a s tichou lítostí zíral na prostěradlo, dokud do místnosti nepřišel komodor. Nevím, kde předtím byl, ale z kabátu mu kapala voda.

Podíval se na prostěradlo. Potom na mě. Na moji matku. Na mého bratra. Přešel místnost a svezl se na židli vedle otcova zakrytého těla. Sledoval jsem, jak sbírá odvahu nadzvednout prostěradlo. Bylo to poprvé, kdy jsem viděl, že se mu třese ruka.

Jakmile spatřil otcovu tvář, pevně zavřel oči a látku pustil.

„Jak se to stalo?“ Jeho hlas byl ochraptělý a tichý, ale postupně zesílil a zpřísněl. „Jak se to sakra stalo?“ Ta otázka se hlasitě rozlehla místností a chodbou.

Prudce škubl hlavou a postupně upřel pohled na mě, na mého bratra a na moji matku.

„Ještě nevíme,“ odpověděl jsem.

Komodorovi zacukal sval na čelisti. „Chci to okamžitě vědět. Můj syn je mrtvý a byli do toho zapletení Gableovci. Nikdo nepůjde spát, dokud se nedozvím, co se stalo.“

Při slově Gableovci jsem se vyděsil, ale v tu chvíli vešel naštěstí do pokoje doktor.

„Pan Riscoff? Omlouvám se, že jsem tu nebyl, když jste přijel. Mluvil jsem s mužem, který dorazil na místo nehody jako první. Policie ho právě vyslechla. Kdybyste chtěl –“

„Přiveďte ho sem!“ zaburácel komodor.

Lékař mlčky přikývl a vycouval z pokoje.

Komodor na mě upřel pohled tvrdší než žula. „Neměl jsem přežít svého syna.“

Matka vzhlédla s tváří zkřivenou bolestí. „To máte pravdu. Roosevelt říkal, že jste ho poslal zpátky do kanceláře. Proto umřel!“

Komodor se zamračil. „O čem to sakra mluvíš?“

Matka zvedla prst a roztřeseně ukázala na komodora. „Večer odjel kvůli nějaké analýze, uprostřed té bouřky, protože jste nemohl počkat do rána. Je to vaše vina.“

Komodor se na ni nechápavě díval a to mi řeklo přesně to, co jsem potřeboval vědět. Otec večer nepracoval. Žádná analýza neexistovala.

Lhal mé matce. Zase.

Než stačil komodor odpovědět, doktor se vrátil s mužem ve vlhkém oblečení. „Tohle je pan Ainsley, dobrovolný hasič. On –“

Komodor vstal. „Nechte ho mluvit. Chci slyšet, co se stalo, od něj. Ne od vás.“

Lékař sklapnul a o krok ucouvl.

„Chtěl bych všem vyjádřit upřímnou soustrast.“ Pan Ainsley si sundal čepici a zadíval se na matku. „Madam.“

„Tak už mluvte,“ zaječela matka tak zuřivě, až jsem se lekl, že před ní uteče z pokoje.

Ainsley přikývl. „Vyzvedl jsem kamaráda v baru a cestou domů jsem si všiml, že na mostě chybí zábradlí. Došlo mi, že v tom dešti mohl někdo dostat smyk a zřítit se dolů.“

„Na jakým mostě?“ zeptal jsem se, protože cestou ze srubu jsem jel přes most, který se nacházel nejblíž k domu Whitneyiných rodičů, a nic jsem neviděl.

„V centru. V Bridge Street.“

Když jsem přikývl, pokračoval.

„Zastavil jsem, vystoupil a podíval se dolů. Na břehu jsem uviděl nějakou ženskou. Nehýbala se. Zavolal jsem na tísňovou linku, popadl brašnu a slezl k ní. V tu chvíli jsem spatřil auta. Obě uvízla na kamenech. Jedno leželo na střeše.“

„Ježíšikriste,“ zašeptal komodor se skloněnou hlavou.

„Došel jsem k té ženě, protože nikoho jinýho jsem si nejdřív nevšiml.“

„Nejdřív?“

Ainsley přikývl. „Zkontroloval jsem jí pulz. Nic. Ani nedýchala. Zkusil jsem masáž srdce, ale nereagovala. Zůstal jsem u ní, dokud nepřijela záchranka. Když dorazili hasiči, vydali jsme se do řeky. Tam jsme objevili ostatní.“

Když jsem si tu scénu představil, sevřel se mi žaludek.

„Můj syn jezdil mercedesem,“ poznamenal komodor ochraptělým hlasem.

„Ano, pane. Toho jsem uviděl pak. Bohužel…“ Odmlčel se a podíval se na mou matku. „Víte jistě, že to chcete slyšet?“

„Ven s tím,“ pobídl ho komodor. „Musíme to vědět.“

Ainsley se znovu podíval na moji matku a ztišil hlas, skoro jako by doufal, že ho neuslyší. „Když jsme pana Riscoffa našli, byl pod vodou na sedadle spolujezdce.“

Prudce jsem škubl hlavou nahoru a zadíval se na komodora. Podle výrazu v jeho tváři jsem poznal, že ho to šokovalo stejně jako mě.

„Na sedadle spolujezdce?“ Matce se třásl hlas a já zničehonic dostal strach, že dneska večer ztratím oba rodiče – otce kvůli nehodě a matku kvůli infarktu. „Tak kdo ten vůz řídil?“

Naštěstí se nechytila za paži nebo za hrudník, jako to dělala obvykle, když měla srdeční příhodu.

Těkala pohledem po pokoji, z Ainsleyho na komodora, potom na mě a zase zpátky na Ainsleyho. „Kdo ten vůz řídil?“ zeptala se pronikavým tónem.

Ainsley stísněně polkl. „Nejsem si jistý, madam. Sedadlo řidiče bylo prázdný a okno otevřený.“

Matka prudce vstala.

„Mami, posaď se, prosím –“ Harrison se ji snažil uklidnit, ona ho však ignorovala.

„Tvrdil, že musí do práce. Pracoval,“ řekla komodorovi, jako by doufala, že by se mohl vrátit v čase a proměnit otcovy lži v pravdu. Věděl jsem, že kdyby to bylo v jeho silách, ochotně by to udělal.

Komodor se dál tvářil apaticky. Nic, co by mohl říct, nezmění to, co se stalo. Nic, co by mohl říct kdokoli z nás.

Můj bratr konečně vyslovil to, co si mysleli všichni v místnosti. „Takže se protáhla oknem… a nechala ho v autě…“

Když matka pochopila, co Harrison právě naznačil, zbledla jako stěna. „Ta Gableovic děvka ho zabila! Zavraždila mého manžela! Ona –“

Přešel jsem pokoj a dřepl si k ní. „Mami, uklidni se. Prosím.“

Plivla mi do obličeje.

Šokovaně jsem zavrávoral a otřel si její sliny. Matka mi právě plivla do tváře.

Když se postavila, nikdo v místnosti se nepohnul ani nedýchal.

„Neopovažuj se na mě mluvit.“ Hlas měla najednou ostrý a plný jedu. „Dneska večer jsi sem přišel s její dcerou! To, že ses celé léto tahal s tou Gableovic courou, bylo odporné, ale přijít s ní dneska večer do nemocnice? Nejspíš ses válel s tou děvkou v posteli, když její kurevnická matka zabila tvého otce!“

Kapitola 3

Whitney

Jak jsem stála mezi těly svých rodičů, slova paní Riscoffové se odrážela od stěn urgentního příjmu jako kulky s cílem mrzačit místo zabíjet.

„Nejspíš ses válel s tou děvkou v posteli, když její kurevnická matka zabila tvého otce!“

Ta slova mnou otřásla, hlavně protože byla pravdivá. Aspoň pokud byla pravda to, co nám právě sdělil policista.

Moje matka měla poměr s Lincolnovým otcem.

Moje matka řídila vůz Lincolnova otce, když se auta srazila a obě se zřítila z mostu.

Teta Jackie se vrhla ke dveřím. „Já tu starou čarodějnici vlastnoručně uškrtím, jestli řekne ještě jediný slovo.“

Měla jsem pocit, jako by mi vypínalo tělo, jeden systém za druhým. Můj mozek nedokázal zpracovat všechny ty věci, co se dneska v noci dozvěděl. Psychicky jsem byla na dně, hlavně po telefonátu se sv ým bratrem. Teta Jackie mu musela říct, co se stalo, protože já jsem se k tomu nedokázala přinutit.

Víc toho nezvládnu.

Zmocnila se mě otupělost a já se jí nebránila.

„Whit? Zlato? Asa říkal, že jsi tady. Už jsem byl skoro v Gableu, když mi zavolal.“

Ten hlas mi byl povědomý, ale když jsem se ho snažila identifikovat, měla jsem pocit, jako by se můj mozek brodil bahnem.

„Co tady děláš? Jak ses –,“ vyhrkla Jackie, když jsem se podívala na postavu stojící ve dveřích.

Ricky.

Upřel oči na ta dvě těla pod prostěradlem. „Kurva. Kurva.“ Ricky si přitiskl dlaň na pusu, jako by se mu chtělo zvracet. „Do hajzlu, fakt jsou –“

„Co tady děláš?“ zeptala jsem se a znělo to, jako bych byla svoje zombie verze.

Přistoupil ke mně. „Hned jak jsem dostal tvůj dopis, sednul jsem do letadla. Let byl s mezipřistáním, jinak bych tu byl mnohem dřív.“ Opět se zadíval na těla. „Asa mi právě řekl o… Kurva. Moc mě to mrzí, Whit.“

Ricky ke mně došel a klekl si mi k nohám. Když mě oběma pažemi objal a položil mi hlavu do klína, byla jsem tak paralyzovaná, že jsem nedokázala zareagovat. Nechápala jsem, proč je tady, ale možná jsem to nechápala proto, že jsem v tu chvíli nechápala vůbec nic.

Zatímco se mi Ricky pořád dokola omlouval, trpně jsem snášela jeho objetí.

„Měl bys pokračovat v cestě, chlapče.“

Teta Jackie na někoho vyštěkla a já se zadívala ke dveřím. Těsně předtím, než je zavřela, se moje oči střetly s jeho nešťastným oříškovým pohledem.

Lincoln.

Zvedla se ve mně nová vlna emocí. Nevěděla jsem, kde jedna skončila a další začala.

Bolest. Lítost. Zoufalství.

To, co se dneska v noci stalo, se nedá nikdy napravit.

Gableová a Riscoff nemůžou být nikdy spolu. Osud jim to nedovolí.

Kapitola 4

Whitney

Současnost

Cos to provedla?“

Ta výčitka v Lincolnově hlase – v hlase, který mi právě slíbil nový začátek – mě drásá.

„O čem to mluvíš?“

Natáhne paži s telefonem a strčí mi ho pod nos. Ten usvědčující titulek je vysázený tučným písmem.

Správce pozůstalosti Rickyho Ranga tvrdí, že zesnulý byl právoplatným dědicem majetku Riscoffových

Odtrhnu oči od titulku a podívám se zpátky na Lincolna. „Ty si myslíš –“

„Nevím, co si mám myslet, Whitney. Byla jsi jeho žena. Musíš mi říct, co se sakra děje.“

Kéž bych mohla. Znovu si přečtu titulek a pak Lincoln ruku s mobilem spustí. Všechna slova, která bych snad chtěla říct, se mi zadrhnou v krku.

Pohlédnu na něj a dál se snažím zformulovat odpověď, ale z jeho výrazu pochopím, že je to zbytečné. Už mě soudil a usvědčil. Zase.

Dneska jsem si na okamžik myslela, že snad nejsem skutečně prokletá.

Chyba.

„Řekni něco. Cokoli,“ pobídne mě, když mu znovu zavibruje telefon. Ani jednou se na mě nepodívá a čeká, že mu nabídnu nějaké vysvětlení, ovšem žádné nemám.

Jsem tak vyčerpaná, že mě všichni obviňují ze zločinů, které jsem nespáchala.

Zaplaví mě sebenenávist, že jsem připustila, aby se to opakovalo. Jen já můžu někomu dovolit, aby ve mně vyvolal tyhle pocity. Končím.

Narovnám ramena. „Nemám ti co říct. Absolutně nic.“

Se zmateným výrazem ke mně přistoupí. „Pak –“

Zvednu ruku, abych ho umlčela, a cítím, jak ve mně bublá hysterický smích, který nakonec neovládnu. Je mi jedno, že se chovám jako šílená. Je mi jedno úplně všechno, jen chci odsud vypadnout, dřív než se kvůli němu budu cítit ještě hůř v den, který už je předurčený k tomu, aby byl příšerný.

„Víš co?“ Zlomí se mi hlas, a tak si odkašlu.

„Co?“

„Už vím, jak tahle scénka skončí.“ Zamávám mezi námi rukou. „A tak tě toho ušetřím. Nemusíš mě vyhazovat, protože půjdu sama.“

Otočím se na patě a zamířím ke dveřím. Boty nikde nevidím. Zase. Bože, proč je můj život jedna velká katastrofa, která se opakuje pořád dokola?

Prudkým trhnutím otevřu masivní dveře a vtom mě Lincoln popadne za zápěstí.

„Počkej, Whitney –“

„Nesahej na mě.“ Setřesu ho a vyjdu ven. „Už nebudu dělat to, co chceš. Nevěříš mi? Tak si ode mě nic nezasloužíš.“

Zabouchnu za sebou dveře. Stačí tři kroky po příjezdové cestě a všechna ta morálně rozzuřená odměřenost mi z ramen vyprchá a po tvářích se mi začnou koulet slzy.

Každý krok mých bosých nohou po asfaltu mi připomíná, že se nikdy nepoučím.

Ale tentokrát ano.

Slíbím si to cestou od Lincolna k dalšímu průšvihu, který mi život přichystá příště.

Jen doufám, že mi ho nepřichystá moc brzy.

Když dorazím k poslední zatáčce na příjezdové cestě, zaslechnu tlumený zvuk motoru.

Co to proboha je?

Nad černými mřížemi Lincolnovy brány i mezi nimi blýskají fotoaparáty a dokumentují můj potupný návrat domů.

Ne. Už nikdy.

Když mě paparazziové, kteří se tam shromáždili, poznají, sevře se mi žaludek.

„Panebože.“

„To je ona!“

Komodor.

„A?“