Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Melanie Moreland: Grace, moje spása

Vydání první

Copyright © 2020. My Saving Grace by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2558. publikaci

Přeloženo z anglického originálu My Saving Grace vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Karen Hulseman, Feed Your Dreams Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1947-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1948-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Melanie Moreland

Grace, moje spása

Vested interest: ABC Corp. (1)

Věnování

Pro moje Mimoňky,

však vy víte proč.

Díky, že mě umíte rozesmát.

Mám vás všechny ráda.

PROLOG

GRACE

Když jsem se vzbudila, hlava mě bolela a ruce i nohy jsem měla jako z olova. Mrkala jsem do tmy v místnosti a v puse jsem měla jako na Sahaře. Pokoj mi připadal neznámý a nějakou dobu mi trvalo, než jsem si uvědomila, že jsem v hotelu v Las Vegas. Proč mě ta hlava tak strašně bolí?

Probírala jsem se vzpomínkami na včerejší den. Konečně rozluštění té záhady s ochrannou známkou a autorskými právy. Zábava na hracích automatech, ochutnávka z několika švédských stolů. Prohlídka zajímavých míst. Než jsme odjeli na letiště, zavolali mi, že můj let je zrušený kvůli mechanické poruše a že nejbližší spoj, na který se můžu dostat, je až další den. Byl to dlouhý let, ze kterého by mě bolel zadek, než bych po spoustě mezipřistání po celých Spojených státech konečně dorazila do Kanady, ale aspoň bych se stihla dostat domů včas na Addiinu svatbu. Nechtěla jsem se vydat na cestu tak krátce před jejím sňatkem, ale nakonec jsem musela. Jaxson mě o to požádal a já jsem řekla ano. Což ukázalo, jaký jsem idiot.

Fakt, že jsem na něho pomyslela hned po probuzení, toto prohlášení pouze potvrzoval.

Co se se mnou krucinál stalo po tom telefonátu?

Namáhala jsem mozek a snažila se vzpomenout, zachytit nějaký okamžik ze včerejška, ale v hlavě se mi objevila jediná jasná vzpomínka – že jsem ho potkala před několika měsíci. Byla jsem na pohovoru u Smiths a Hodges, kde mi nabízeli pozici praktikanta ve firmě. Praktikantství, jak jsem se dozvěděla na právnické škole, byl ojedinělý kanadský termín – v podstatě to znamenalo, že bych byla placená stážistka a přitom využívala praktických zkušeností s mentorem. Když pohovor skončil, poslali mě do kanceláře Jaxsona Richardse. V předpokoji nikdo nebyl, a tak jsem zaklepala na dveře a počkala, až na mě zavolal, že mám jít dál. Seděl za masivním psacím stolem a v okamžiku, kdy se naše pohledy setkaly, se můj svět otřásl.

Byl vysoký a statný, přísný a rázný, zíral na mě a zvedal se přitom ze židle. Jeho modré oči byly jako ledový oheň, živé a jasné. Vlasy měl tak tmavé, až byly téměř černé, a vykartáčované tak, že se mu leskly. Oblek mu dokonale seděl, a když kráčel ke mně, zahlédla jsem jeho mohutná stehna, velké ruce a širokou hruď. Podal mi ruku, úsměv mu nadzvedl jeden koutek plných rtů a zdůraznil důlek na bradě. Nikdy v životě jsem neviděla tak hezkého chlapa. Vzhledem k úrovni mužů, kteří mě neustále obklopovali, to už bylo co říct.

„Grace VanRyanová, přepokládám?“

Podala jsem mu ruku a potřásla si s ním. Šok, který mnou projel při jeho dotyku, mě zaskočil. Na okamžik jsem ztratila řeč, v krku mi vyschlo, slova, která jsem měla říct, zůstala nevyslovená. Zavrtěla jsem hlavou a našla zase řeč, žasla jsem, proč jsem náhle tak nervózní.

„Pane Richardsi. Ano, já jsem Grace.“ Odkašlala jsem si, slova zněla podivně zadýchaně. „Těší mě, že vás poznávám. Těším se na naši spolupráci.“

Naklonil hlavu. „To já také.“

Doprovodil mě k židli naproti stolu a počkal, až se posadím. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, že mě pořád drží za ruku. Pustil ji, sedl si a opřel se lokty o stůl. Pak mi položil tu nejpodivnější otázku.

„Povězte mi něco o Grace VanRyanové. Kromě toho, že studuje práva a je tu na praxi.“

Čekala jsem, že se mě bude ptát na školu. Na to, co bych si chtěla ze stáže ve firmě odnést. Na moje představy o budoucnosti. Ne na mě osobně.

„Nemám toho moc co říct. Jsem docela nudná.“

„Tomu se mi nechce věřit.“ Usmál se a povytáhl obočí. „Možná stojíte na začátku svého příběhu, slečno VanRyanová, ale pochybuju, že byste byla nudná.“

Vyletělo to ze mě dřív, než jsem se stačila zastavit. „Gracie. Přátelé mi říkají Gracie.“

Nahnul hlavu na stranu a na rtech se mu objevil pokřivený úsměv. „Gracie,“ zopakoval.

Opřel se v židli a dál už na to téma netlačil. Mluvil o firmě, o její historii, a co ode mě očekává. Prodiskutovali jsme některé z případů, na nichž pracoval.

„Proč jste si vybrala korporátní právo?“

„Vždycky mě to fascinovalo,“ přiznala jsem. „Můj otec pracuje v marketingu, takže často mluvíval o ochranných známkách a o autorských právech. Ráda jsem s ním chodívala do práce a pokaždé jsem se vplížila do právního oddělení a vyptávala se na tisíce věcí.“

„VanRyan, VanRyan,“ opakoval. „Richard VanRyan?“

„Ano.“

„Znám jeho práci.“

Usmála jsem se, nevěděla jsem, co na to říct.

Pak mi sdělil, jaká je pracovní doba, kde budu pracovat, a odpověděl mi na všechny otázky.

Zářivě se na mě usmál a to gesto proměnilo jeho přísný obličej ve vřelou tvář plnou lidskosti.

„Váš entuziasmus je chvályhodný. Těším se, že vás budu mít pod sebou.“

Vykulila jsem oči a on se spěšně opravil. „Že budete pode mnou pracovat. Se mnou. Mám pocit, že by z nás mohl být dobrý tým.“

Musela jsem zaplašit představu, jak jsem pod ním. Jak bych na sobě cítila jeho silné tělo. Jakou rozkoš by mi mohly přinést ty jeho velké ruce. Cítila jsem, jak mi zrudly tváře, a musela jsem sklopit pohled, než si toho všimne. Rozhostilo se ticho, pak si odkašlal a položil mi několik dalších otázek.

Zatřepala jsem hlavou, abych si ji pročistila. Věděla jsem, že bych neměla mít takové myšlenky o muži, který bude mým šéfem. Zareagovala jsem správným způsobem a soustředila se přitom výhradně na byznys.

Konečně vstal a zapnul si sako, čímž naznačil, že náš čas vypršel. Ještě jsme si potvrdili moji pracovní dobu a pak jsem odešla, celá nadšená z toho, že s ním budu pracovat. Že se toho hodně naučím.

Netušila jsem, že největší lekcí, které se mi dostane, bude bolavé srdce.

Schoulila jsem se, jak jsem se snažila potlačit bolestné vzpomínky.

Jak se ze vzrušení stala muka. Jak jsem zjistila, že za jeho šarmem se skrývá sobecký muž, kterému jde pouze o jeho vlastní potěšení. Ke svému zděšení jsem si uvědomila, že jsem se zamilovala do člověka, jenž není schopen tuto lásku vracet a který mi lhal svými sladkými slovy a gesty. Budoucnost, již jsem si představovala, nebyla ničím jiným než lží.

Tvář, kterou ukazoval okolnímu světu, byla také jenom lží.

Neměla jsem jinou možnost než s ním každý den spolupracovat a skrývat svoje trápení. Žasnout, jak snadno se může láska proměnit v nenávist. Nedovolila jsem, aby viděl můj vnitřní zmatek. Rozhodla jsem se, že dokončím praxi, odejdu a nikdy už Jaxsona Richardse znovu neuvidím. Na tuto cestu jsem jet nechtěla, ale šéfové – a Jaxson – mi nedali na výběr.

Pohnula jsem se a zasténala, bolest v hlavě se z tupého pocitu změnila v permanentní bušení. Jak jsem se posunula, ztuhla jsem, neboť jsem si uvědomila, že tíha, kterou cítím na svém boku, není od přikrývky, ale od něčí ruky.

Realita mě dostihla a mně se zvedl žaludek. Někdo byl se mnou v posteli. Vyspala jsem se s nějakým cizím člověkem. Opila jsem se v Las Vegas a vyspala se s cizincem. Takové otřepané klišé.

Nedbala jsem na bolení hlavy, vystřelila z postele a přikrývku jsem stáhla s sebou. Šmátrala jsem kolem sebe, našla vypínač a rozsvítila. Zamžourala jsem přes bolest, vystřelující mi mezi spánky, a zalapala po dechu, když jsem poznala muže, ležícího vedle mě v posteli. Jaxson se naprosto nevzrušeně posadil a měl tu drzost se na mě usmát.

„S cizincem ne,“ prohodil, čímž mi dal najevo, že jsem přemýšlela nahlas. „Jak se cítíš, drahoušku?“

„Co tady k čertu děláš?“

„Ještě před chviličkou jsem spal. Ty asi potřebuješ tylenol, ne? Já ti ho přinesu.“

„Neobtěžuj se. Ptala jsem se, jak ses k čertu dostal do mojí postele?“ Zakřenil se, přitáhl si nohu k hrudníku a opřel se s rukama za hlavou. Vypadal příliš dobře a příliš spokojeně na takovou situaci.

„Vzhledem k tomu, že je to můj pokoj, jsi to ty, kdo je v mojí posteli.“

Rozhlédla jsem se okolo a zjistila, že má pravdu.

„Co se tu dělo, sakra?“

„Řekl bych, že je to jasné.“ Ukázal na roztržené obaly od kondomů. „Měli jsme sex.“

Zírala jsem na něho. „Proč bych s tebou měla sex? Nemám tě ráda.“

Naklonil se dopředu, modré oči mu v tlumeném světle jasně zazářily. Jeho úsměv byl prohnaný a já jsem měla chuť mu ho smáznout pěstí z tváře. „Včera v noci jsi mě měla dost ráda. Přinejmenším třikrát.“

„My jsme měli sex třikrát?“

„Nejmíň,“ potvrdil. „Nepočítám jeden orgasmus v autě a mám dojem, že jsem ještě jedno šukání prošvihl. Myslím, že to bylo u zdi.“

Byla jsem ohromená. Zděšeně jsem na něho zírala. Vyspala jsem se svým šéfem. Už zase.

„Nemůžu uvěřit, že jsem to udělala,“ zamumlala jsem a sevřela přikrývku.

„To není to jediné, co jsi udělala, drahá.“

„Co může být horšího?“

Zblízka se na mě zadíval. Ukázal na ruku, jíž jsem svírala přikrývku.

„Vdala ses za mě.“

Prsteníček mi obepínal úzký, příliš tenký kroužek. Zvedl ruku a ukázal mi stejný prsten.

„A co říkáte na tohle klišé, paní Richardsová?“ Ušklíbl se.

Místnost se se mnou zatočila a zvedl se mi žaludek.

Poslední věc, kterou jsem si pamatovala, než jsem se zřítila k podlaze, byl jeho křik.

Bezvědomí ještě nikdy nebylo tak vítané.

KAPITOLA 1

ČASNÝ PODZIM

GRACE

Vzbudila jsem se brzy, nemohla jsem se dočkat, až začne den. Můj první den jako studentky na praxi. Připadalo mi, že už uplynuly celé roky od mého pohovoru u Smithe a Hodgese, který vedl k mému přijetí. Přitom to ve skutečnosti bylo teprve pár měsíců. Chtěla jsem se posunout do této fáze svojí kariéry a těšila se, až budu moct využít v praxi to, co jsem se naučila. Při pohovoru mi vysvětlili, že budu v průběhu roku pracovat se dvěma právníky, abych se během doby, co budu u nich, naučila co nejvíc. Věděla jsem, že studenti práv často dostanou na konci své stáže nabídku na stálé zaměstnání, avšak já jsem měla v plánu jít pracovat do právního oddělení BAM a získat tam zkušenosti, než se přesunu do ABC. Bill měl obrovské zkušenosti a já jsem si je chtěla osvojit před tím, než odejde do důchodu a jeho místo zaujme někdo mladší.

Když při interview zaznělo jméno Jaxsona Richardse, byla jsem nadšená.

A když jsem se s ním seznámila, byla jsem ještě dychtivější.

Jaxson Richards byl úžasný a já jsem na něj od našeho setkání ke svému zděšení nedokázala přestat myslet. Byl neuvěřitelně hezký a sebevědomý a jeho modré oči zářily pronikavou inteligencí. Neodolala jsem, proklepla si ho na internetu a pak jen valila oči nad obrovským množstvím článků o něm. Bylo mu osmatřicet, byl svobodný a během svojí kariéry pracoval ve dvou právnických firmách. Každá změna ho vynesla k prestižnější společnosti a u Smithe a Hodgese byl pět let. Kromě článků s právní tematikou a profesionálních informací, které obsahovaly firemní webové stránky, jsem objevila také spoustu jeho fotek se ženami. Krásnými ženami. Když jsem se zaměřila na jejich data, všimla jsem si, že žádný z těch vztahů netrval dlouho. Zavrtěla jsem hlavou a zavřela notebook. Bude to můj šéf a do jeho osobního života mi nic není. Jdu ke Smithovi a Hodgesovi, abych se toho v následujícím roce naučila co nejvíc a mohla se pak posunout v životě dál. Nic víc.

Jen kdybych ale dokázala přesvědčit hlavu a zapomenout, jaké to bylo, když držel moji ruku ve své.

A teď přišel ten den, na který jsem čekala. Další krok na mojí cestě.

Vyklouzla jsem z postele, zasunula nohy do pantoflí a odšourala se do kuchyně. Zapnula jsem kávovar a odešla do sprchy. O půl hodiny později jsem seděla za svým malým stolkem a upíjela ze šálku horký voňavý nápoj. Rozhlédla jsem se po bytě, který mě nikdy nepřestal těšit.

Bydlela jsem v malém domě v samém centru Toronta. Pětiminutová chůze mě přivedla do rušných částí města, ale ulice, kde jsem žila, byla relativně tichá. Byt byl dvoupokojový a měl svoje kouzlo a charakter. Dřevěné podlahy, jež vrzaly pod nohama, omítnuté stěny, vysoké stropy, okna se skly v olověných lištách, která se třpytila ve slunci a která mi vždycky dala velkou práci otevřít. V kuchyni stál opravdový dřevěný kredenc a vana na nožkách v koupelně byla ideální pro dlouhou koupel. Milovala jsem tu každý centimetr.

Tátu můj výběr pohoršil.

„Tvoji strýcové jsou majiteli mnoha nejluxusnějších bytových komplexů v celém Torontu,“ přesvědčoval mě. „Stačí si vybrat. Gracie, holčičko, co tě to pro všechno na světě jenom napadlo,“ ptal se, když se úkosem rozhlížel okolo sebe.

Přejela jsem dlaní po opěradlu židle, dřevo pod mými prsty bylo hladké jako hedvábí. „Mně se ten byt líbí.“

„Jejich budovy jsou zabezpečené, mají klimatizaci a moderní vybavení. Jeden z jejich věžáků stojí jenom pět bloků odtud, pokud trváš na téhle čtvrti. Hned zavolám Mad Dogovi a zařídím to.“ Vytáhl z kapsy telefon. „Tady bydlet nemůžeš.“

Položila jsem mu ruku na paži. „Mně se tady líbí, tati. Je to skvělá čtvrť. Dům je bezpečný. V ložnici na okně je nová klimatizace a sem si dám nějakou přenosnou. A do třetího patra snadno vyjdu.“ Střetla jsem se s jeho pohledem a v tiché připomínce povytáhla obočí.

„Určitě mají i nějaké byty bez výtahu,“ durdil se.

„Ne. Mně se líbí tenhle. Je tady rozumný nájem a můžu snadno dojít na autobus nebo na tramvaj. V okolí je spousta malých obchodů. Je to blízko do školy.“

Zajel si rukou do vlasů. „Peníze nejsou problém, Gracie.“

Máma, která až do této chvíle mlčela, ho zatahala za paži.

„Richarde, drahoušku, nech už Gracie na pokoji. Je dospělá a takhle se rozhodla. Souhlasím, ten byt má kouzlo.“

Vyměnily jsme si pohledy plné pochopení. Táta byl příliš starostlivý a moje nezávislost se mu nezamlouvala. Na právech jsem získala stipendium a táta trval na tom, abych se soustředila na studium, a ne na práci, což mi moc nesedělo. Stejně jsem si pak našla práci na částečný úvazek v jedné malé kavárně. Moc mi tam neplatili, přesto se mi tam líbilo. Poskytovalo mi to možnost být prostě Grace, seznámit se s mnoha skvělými lidmi, z nichž se stali moji přátelé, a vydělat si trochu peněz, které byly jenom moje. Máma rozuměla, proč je to pro mě tak důležité, protože byla vychovaná jinak než on. Táta byl sice nespokojený, ovšem jako vždycky mě v mém rozhodnutí podpořil.

Váhala jsem, když přišel čas zvolit si povolání. Věděla jsem, jak moc otec tajně doufá, že se připojím k němu ve světě marketingu. Dva roky jsem chodila do školy, než jsem si konečně přiznala pravdu. Marketing nebyl mojí vášní. Neměla jsem takovou vervu nebo talent jako on. Takové nadšení, jako měla Heather pro design. Ten den, kdy jsem to rodičům řekla, byli oba v šoku, táta mě však přesvědčil, že mám přestat následovat to, co jsem považovala za jeho sen, a soustředit se na svůj vlastní. Zděsil se, že jsem chtěla dělat něco jen proto, aby byl spokojený, místo abych se snažila naplnit vlastní touhy. Vzala jsem si na nějaký čas volno, hodně jsem o sobě přemýšlela, zapsala se v nejbližším termínu na práva v Torontu a nikdy už jsem se neohlížela zpět.

Nechtěla jsem žít na koleji a zamilovala jsem se do tohoto bytu.

Táta zbožňoval moderní, uhlazené budovy. Já jsem dávala přednost starým viktoriánským domům, které měly svůj charakter. On miloval luxus a všechny výhody, které mu poskytovalo jeho bohatství. Měla jsem štěstí na prostředí, v němž jsem vyrůstala. Vždycky jsem si vážila pohodlí, v němž jsem žila, i toho, že peníze nebyly problém, ale nikdy jsem to nepovažovala za samozřejmost. Oceňovala jsem, jak tvrdě táta pracoval, aby nám umožnil dobrý život. Jeho morálka pomáhala formovat tu moji, a ačkoliv brblal nad mojí nezávislostí, věděla jsem, že je na mě hrdý.

Táta mě přemlouval, prosil, a dokonce vyhrožoval, ale pak moje rozhodnutí přijal. Já jsem na oplátku kapitulovala před některými jeho požadavky. Nechodit venku po setmění, nechat si od BAM nainstalovat jejich upravený bezpečnostní systém a dvakrát týdně se nechat zkontrolovat, dokud nebyl spokojený. I po letech to takhle fungovalo dál.

Několik let po mém přestěhování mi mamka řekla, že táta pořád doufal, že změním svoje rozhodnutí, ale já jsem ho nezměnila. K tátově nelibosti jsem pořád bydlela ve stejném bytě a pořád jsem svůj malý domov milovala.

Jako kdyby věděl, že na něho myslím, zazvonil mi mobil. Usmála jsem se a stiskla tlačítko hlasitého odposlechu.

„Ahoj, tati.“

Prostor naplnil jeho sytý baryton. „Ahoj, Gracie, holčičko. Jestlipak se těšíš na svůj první den?“

Zahihňala jsem se a napila se kávy. „Těším, ale taky jsem nervózní.“

„Nebuď. Můžou být rádi, že tě mají.“

„V Britské Kolumbii jsou teď tři ráno, tati. To jsi ještě vzhůru, nebo jsi tak brzo vstal?“

„Ještě jsem vzhůru. Chtěl jsem ti na dnešek popřát všechno dobrý, holčičko. Chtěl jsem, abys věděla, že na tebe myslím a jak jsem pyšný.“

Nad jeho slovy jsem se usmála. I na vzdálenost přes celou zemi jsem cítila jeho lásku. Vždycky nám dával najevo svoje city. My dva jsme si byli hodně blízcí. Když jsem byla malá, v mých očích byl hrdinou. A vnímala jsem ho tak pořád. Byl silný a láskyplný a vždycky byl skvělý otec. Jako byznysman byl vynikající, jeho kariéra v marketingovém odvětví se stala legendární. Jeho jméno bylo synonymem dokonalosti a měl hvězdnou pověst. Byl ale také známý svým sebevědomím a arogancí – jako někdo, s kým byste se nechtěli dostat do křížku. Ale pro nás, pro jeho rodinu, to byl vždycky prostě táta. Milující, přísný, láskyplný a zábavný. Zbožňoval moji matku, jeho láska k ní byla vidět ze způsobu, jak se na ni díval a jak ji při každém rozhodnutí stavěl na první místo. Vzhledem k tomu, jak bouřlivé byly jejich začátky, šlo o zajímavý příběh s pohádkovým koncem.

Takovému se dá jen těžko vyrovnat.

Uvědomila jsem si, že se mě táta na něco zeptal a teď čeká na moji odpověď.

„Promiň, tati. Co jsi to říkal?“

„Ptal jsem se, jestli něco nepotřebuješ.“

„Ne. Jsem v pohodě.“

„Se svým šéfem ses už setkala, že?“

„Ano.“

„V oblasti práva duševního vlastnictví má dobrou pověst.“

„Ano. Byl dost, hm, ostrý. Velice vážný. Ale já jsem nadšená. Vypadá to, že mě chce učit. Velice jasně vyjádřil svoje očekávání.“

„Nepochybuju, že tu výzvu zvládneš, holčičko moje. Můžeš dokázat všechno, co jenom budeš chtít.“

„Díky, tati.“

„Kdyby si na tebe dovoloval, dej mi vědět.“

Zasmála jsem se. „Je starší než já. Pochybuju, že studentka práv na praxi by mohla vzbudit jeho zájem. Obzvlášť já.“

„Jsi mnohem hezčí, než si sama o sobě myslíš. Jen ti říkám, aby sis dávala pozor. Dávej si tam pozor na všechny.“

„Mají velmi přísné předpisy proti sbližování se na pracovišti. Takže si nedělám starosti.“

Zafuněl. „No dobře, dobře. Ale pamatuj na tu sebeobranu, co jsem tě naučil.“

„Tu mě naučil Aiden,“ opravila jsem ho a snažila se zakrýt pobavený tón svého hlasu.

„Byl jsem u toho. Pomáhal jsem mu.“

„Mám tě ráda, taťko.“

„Taky tě mám rád. Ať se ti první den vydaří.“

„Snad jo.“

„Gracie?“ zamumlal, než jsem stihla zavěsit.

„Ano?“

„Miluju tě, holčičko moje,“ opakoval znovu. „Vždycky tu budu pro tebe.“

„Já vím, tati. Taky tě miluju.“

Pak zavěsil a já jsem věděla, že půjde do postele a najde útěchu v mámině náruči. Navzdory strohému a věcnému zevnějšku, který ukazoval světu, byl měkkota a rodina pro něho byla vším. Věděla jsem, že kdykoliv ho budu potřebovat, bude vždycky připravený mě chránit a bránit.

Vypravovala jsem se na svůj první den a přitom jsem se usmívala.

Kapitola 2

GRACE

Do kanceláře jsem přijela brzy, dychtivá začít novou kapitolu svého života. Když jsem vstoupila do budovy, bylo tam ticho. Za bezpečnostním pultem stál starší muž a přívětivě se usmíval. Řekla jsem mu svoje jméno, on ho ověřil podle seznamu, přikývl a podal mi vstupní kartu.

„S touhle se dostanete dovnitř a pak vám na osobním oddělení vydají trvalou kartu. Výtah je vpravo, musíte ho použít, abyste se dostala do svého poschodí.“

„Aha, a schodiště je otevřené?“

„Je to šest pater,“ upozornil mě.

„Já vím.“

Zasmál se. „Vy asi patříte k lidem, co si potrpí na fyzičku, co?“

Ulevilo se mi, že ho to napadlo. „Ano. Je to dobré cvičení.“

„Na konci haly. Musíte použít vstupní kartu, abyste se tam dostala.“

„Prima.“

Stoupala jsem po schodech a doufala, že Jaxson po mně nebude chtít moc pochůzek do hlavního poschodí. Vstoupila jsem do chodby a vydala se k Jaxsonově kanceláři. Ani mě nepřekvapilo, že dveře byly otevřené. Slyšela jsem, jak se uvnitř pohybuje, a odložila jsem si kabelku. Všimla jsem si, že v předpokoji je nový stůl a židle. Zastavila jsem se před dveřmi do jeho prostoru a chvíli se tiše dívala. Probíral se kupkou papírů a něco si k tomu tiše mumlal. Držel v ruce přinesený kelímek s kávou, z něhož do vzduchu stoupala pára k jeho plným rtům, když ho zvedl a napil se. Nebylo možné si nevšimnout, jak je hezký.

V časném ranním slunci, pronikajícím okny a osvětlujícím ho zezadu, vypadala jeho postava impozantně. Vysoký, se širokými rameny, stál rovně jako svíčka a intenzivně se soustředil. Dnes měl na sobě uhlově šedý oblek a sněhobílou košili, která se odrážela od tmavého podkladu. Kravata s fialkovými, černými a šedými proužky působila na jeho mohutné hrudi jako sprška barev. Vlasy mu zářily ve slunečním světle, jak studoval papíry, na čele se mu ukázala lehká vráska.

Na bradě měl hluboký důlek a mě zaskočila náhodná myšlenka, že bych do něj chtěla ponořit špičku jazyka. Potřásla jsem hlavou, abych zaplašila ten divný nápad, zvedla jsem ruku a zaklepala na zárubeň dveří.

Vzhlédl a oba jsme ztuhli. Naše pohledy se protnuly, jeho intenzivní modř se setkala s mýma jemněji zbarvenýma očima. Ucítila jsem náhlou změnu ve vzduchu. Ostrou, cílenou – a mocnou. Bylo to, jako by zbytek světa přestal existovat a zůstali jsme jenom ona a já. Tep se mi zrychlil a dech se ve mně zadrhnul. Jaxson zamrkal a naklonil hlavu ke straně, jako když si mě chce prohlédnout.

Pak svěsil ramena a promluvil. Jeho hlas zněl odtažitě.

„Slečna VanRyanová. Dobré ráno.“

Náhlá proměna mě zaskočila, ale podařilo se mi promluvit.

„Pane Richardsi.“

„Jdete brzy.“

„Chtěla jsem začít včas.“

„Neslyšel jsem přijet výtah.“

„Přišla jsem po schodech.“

Sklopil pohled k mým nohám a zadíval se na nízké podpatky, jimž jsem dávala přednost. Jeho oči líně putovaly nahoru po mých nohou a zvolna si je prohlížely. Cítila jsem, jak se mi sevřelo hrdlo a tělo mě náhle začalo brnět. Připadalo mi, jako by se mě svým pohledem dotýkal, jako by mě jím celou propaloval. Projelo mnou lehké zachvění a pevně jsem se přidržela zárubní. Dnes ráno jsem se pečlivě oblékla. Vzala jsem si jednoduchou blůzu ve své nejmilejší barvě – královské modři – a sukni, spadající ke kolenům. Byly na ní malé záhyby, které se při chůzi pohupovaly, a mně se líbilo, jak to vypadá. Profesionálně, ale přesto hezky. Vlasy jsem si vyčesala nahoru a jediný šperk, jejž jsem si vzala, byly náušnice, které mi darovali rodiče k promoci. Jednoduché perly s drobnými brilianty – byly moje nejoblíbenější, takže jsem je nosila často. Doufala jsem, že udělám dobrý dojem.

Jaxson neřekl ani slovo, zvedl kelímek s kávou ke rtům a dopil ho do dna.

Naše pohledy se opět střetly a já bych přísahala, že hlasitě polknul. Na rtech se mu ale objevil úsměv.

Přešel ke svému stolu, položil na něj složku papírů a prázdný pohárek od kávy odhodil do odpadků. Odkašlal si, a když znovu promluvil, jeho hlas už zněl vřeleji.

„Dávejte si pozor na třetím schodu odspodu. Hrana má ve zvyku se na pravé straně nadzvedávat. Nerad bych, abyste zakopla.“

„Znamenám si.“ Hlas mi zněl zadýchaně.

Pozvedl ruku a ukázal mi, ať se posadím. Při pohybu se mu povyhrnul rukáv, a tak jsem si mohla povšimnout mohutných hodinek na zápěstí, stříbrný záblesk, odrážející se ve světle.

„Sedněte si, slečno VanRyanová. Musíme toho hodně prodiskutovat.“

Po třiceti minutách se mi točila hlava. Během krátkého okamžiku, než jsem se posadila, se hlas pana Richardse opět proměnil a už se zase choval chladně. Dopodrobna mi vypočítal, co se ode mě očekává, povyprávěl mi o případech, které měl na starosti, a připomněl mi, že stůl, jejž jsem předtím viděla, je pro mě.

„Budete sdílet kancelář s mým asistentem Michaelem.“

„Dobře.“

„Když jste tady byla na pohovoru, byl zrovna pryč. Až přijde, můžete se spolu seznámit sami. Zavede vás do personálního oddělení a všechno vám tady ukáže.“

„Prima.“

„U mě budete pracovat tvrdě, slečno VanRyanová. Mám vysoká očekávání. Poslední student, kterého jsem měl, tady vydržel měsíc a pak požádal o přeřazení k jinému právníkovi. Myslíte, že vám to půjde lépe?“

Podívala jsem se mu do očí. Jeho pohled byl naléhavý a vážný, z přechozího žáru v něm nezbylo nic. Možná jsem si to jenom představovala. Narovnala jsem se v ramenou a rozhodla se, že mu neukážu, jak jsem nervózní. „Ano,“ odpověděla jsem rozhodně.

„Z čeho pramení vaše jistota?“ otázal se, naklonil hlavu a prohlížel si mě.

Neubránila jsem se úsměvu, který se mi objevil na rtech. „Protože, jak by řekla moje matka, jsem dcera svého otce. Jsem známá svojí houževnatostí.“

Povytáhl obočí, zůstal však zticha.

„Hodlám do toho dát všechno, pane Richardsi. Chci to dokázat. Naučit se všechno, co můžu. Tvrdé práce se nebojím. Známky, které jsem dostala, jsem si nezasloužila tím, že bych se flákala. Budu makat a makat, dokud nedokončím práci.“ Odmlčela jsem se. „Ne proto, abyste byl spokojený vy, ale já. Ujišťuju vás, že ať jsou vaše nároky jakékoliv, ty moje jsou stejně vysoké, ne-li vyšší.“

Při mých slovech se zatvářil překvapeně, ovšem pak přikývl, jako by byl spokojený. Podal mi stoh dokumentů. „Projděte si je, než Michael přijde zpátky. Jestli chcete kávu, na konci chodby je kuchyňka.“

„Můžu vám taky přinést šálek?“

Zavrtěl hlavou. „Nejste můj poslíček. Nemusíte mi nosit kafe.“

„Jen jsem chtěla být milá. Nehodlám vám posluhovat.“

Zasmál se. „Tak dobře, slečno VanRyanová. Šálek kávy bych uvítal.“

„Proč říkáme slečno VanRyanová a pane Richardsi?“ zeptala jsem se dřív, než jsem se stačila zarazit. „Když jsme se setkali minule, říkal jste mi Grace.“

„Chci nastavit hranice.“

„Michael vám taky říká pane Richardsi?“

„Už se osvědčil,“ prohlásil a potvrdil tak můj odhad.

„Takže mi tím sdělujete, že si to musím zasloužit.“

Něco temného mu přelétlo přes tvář. „Ano.“

„Tak to se na tu výzvu těším.“

Odešla jsem a posadila se k malému stolu v rohu. Nebylo na něm nic, pouze lampa a hrnek s několika tužkami. Položila jsem dokumenty, vzhlédla a setkala se s pohledem svého nového šéfa. Jeho stůl stál tak, že na mě viděl, když byly dveře otevřené. Bude mě sledovat.

Došla jsem si pro kávu, potřebovala jsem chvilku, abych se sebrala. Jaxson, pan Richards, ať už mu mám říkat jakkoliv, mě rozhodil, až jsem se rozklepala. Byl vřelý i ledový – v jednom okamžiku se choval srdečně a příjemně, o chvíli později z něho byl zdvořilý cizinec, před nímž jsem si připadala bezvýznamná. Byl to podivný pocit. Ale budu si na to muset zvyknout. Nikam odtud neodejdu a jemu i všem ostatním, kdo by zpochybňovali moje schopnosti, to dokážu. Grace VanRyanová před výzvou necouvne. Nikdy. To mě učil táta celý život.

I když z modrých očí, patřících muži, který tuto výzvu přede mě postavil, se mi chvěje srdce.

Tuto stránku budu ignorovat.

Když jsem se vrátila do kanceláře, Michael už seděl u svého stolu. Byl v mém věku, vysoký, štíhlý, se světlými vlasy, uhlazenými dozadu, a se širokým úsměvem. Byl to pohledný muž. Byl dobře oblečený a z pohledu na jeho pracoviště se dalo soudit, že je pečlivý a systematický. Měl přívětivé oříškově hnědé oči, pevný stisk ruky a přátelský hlas.

„Grace, jsem Michael. Těším se, že spolu budeme pracovat.“

Podala jsem mu ruku a zareagovala také vstřícně. „To já taky, Michaeli.“ Hodila jsem pohledem na zavřené dveře a pak zpátky k němu. „Tady si smíme říkat křestním jménem?“

Zazubil se a v očích mu rošťácky zasvítilo. „Aha, takže on to hraje na pana Richardse a ty si musíš teprve zasloužit, abys mu směla říkat Jaxsone?“

Přikývla jsem. Naklonil se dopředu. „Je to medvěd. Většinu času se chová jako mrzutý, bručivý medvěd, ale on to všechno jenom hraje. Je to slušnej chlapík. Nech tomu volnej průběh.“

Jaxsonovy dveře se otevřely a on vstoupil dovnitř. Když nás viděl, zastavil se a zamračil, jakmile zaregistroval naši blízkost.

„To už máte přestávku na kafe?“

„Tak daleko jsme se ještě nedostali,“ odpověděl Michael zvesela.

„Pohni s tím, Michaeli. Dnes mám napilno. Potřebuju, aby slečna VanRyanová byla co nejdřív v obraze. “

„O tvém náročném dni vím. Hlídám ti tvůj rozvrh. Jen jsem chtěl přivítat Grace v kanceláři.“ Odfrknul si. „Někdo k ní musí být milý.“

Jaxson se zaškaredil a pak mi podal stoh spisů. „Tohle si pročtěte a po obědě to probereme.“ Podíval se na Michaela. „Proveď ji tady. Zajisti, aby její rozvrh umožňoval nějaký čas na studium. Zaveď ji na personální oddělení a pomoz jí se zabydlet. Ajťáci pro ni měli připravit notebook, sežeň ho. Potřebuju víc informací o Drake’s Manufacturing. V jejich složce toho moc není.“

Ozvala jsem se. „To bych mohla udělat já. Na rešerše jsem fakt dobrá.“

Jaxsonovy modré oči přeskočily na mě. „Fajn. Potřebuju to hned dnes.“ Znovu se podíval na Michaela. „Přines jí ten počítač. Okamžitě.“

„V knihovně je určitě volný počítač, který bych mohla použít, když tady na stole žádný nemám. To není problém. Můžu pracovat kdekoliv.“

Jaxson se obrátil na podpatku a zastavil se ve dveřích. „Potřebuju kafe, Michaeli.“ Pohlédl na mě. „A je to problém. Chci vás mít tady u stolu, a ne v knihovně.“ Odmlčel se. „Žádné používání osobního mobilu v kanceláři, pokud nebudete mít přestávku.“

Zmizel a ze mě vyletěla slova dřív, než jsem se stačila zarazit. „Mám být u svého stolu, aby mě mohl sledovat a zjišťovat, jestli neporušuju pravidla?“ zahuhlala jsem. „Ježíši.“

Ve dveřích se objevila jeho hlava. „Ano. Důvěru je nutné si zasloužit, slečno VanRyanová, ta se naslepo nedává.“

Cítila jsem, jak mi hoří tváře, avšak nemínila jsem se vzdát. „Totéž platí o respektu, pane Richardsi.“

Obočí mu vletělo vzhůru, ovšem neřekl na to nic. Zavřel dveře s hlasitým bouchnutím a já jsem se s úšklebkem podívala na Michaela. „Takže tolik asi k prvnímu dojmu.“

Zaculil se. „Holka, já tě prostě miluju. Ale neříkej to mýmu manželovi. Ten velkej surovec je žárlivej vůl.“ Ukázal na obrázek v rámečku, který měl na stole, a já jsem se musela snažit, abych se nerozesmála. Jeho manžel byl menší než on, trošku oplácaný a měl ten nejmilejší výraz, jaký jsem kdy viděla. Na fotce se na Michaela díval, jako by mu ze zadku svítilo slunce.

„To vidím.“

Michael se zasmál. „Tak jo, pusťme se do toho, než šéfík zase vyleze a začne řvát. Zavedu tě na personální a přinesu mu to kafe a borůvkový muffiny. Každý ráno sní dva. Řekl bych, že mu cukr pomáhá. Potom obvykle nebývá tak nevrlý.“

V duchu jsem si to poznamenala – někdy by se to mohlo hodit. Plus fakt, že Jaxson Richards má výtečný sluch. Musím si to zapamatovat a použít ve vnitřním monologu pro svoje chytré poznámky. Usmála jsem se na Michaela. „Můj táta je taky vždycky přívětivější, když si dá po ránu bagel. Máma říká, že než ho sní, je nesnesitelnej.“

Michael mi úsměv oplatil a otevřel dveře, abych mohla vyjít jako první. „Takže máš zkušenosti s panovačnými lidmi. To je dobře.“

Měla jsem pocit, že má pravdu.

Kapitola 3

GRACE

Uhladila jsem si vlasy, napřímila ramena a zaklepala na Jaxsonovy dveře. Celý den pobíhal sem a tam, chodil na schůzky, telefonoval a měl neustále napilno. Počítač jsem už dostala, vyplnila jsem všechny nezbytné formuláře pro personální oddělení a strávila den prohlížením spisů, které mi Jaxson položil na stůl, a rešeršemi okolo Drake’s Manufacturing.

„Dále,“ zavolal.

Vešla jsem dovnitř a zavřela za sebou dveře. Dnes jsem se naučila několik věcí. Pan Richards je nesmírně vytížený člověk. Nejenom že se zabývá korporátními záležitostmi, ale je neustále žádaný také díky svým odborným znalostem z oblasti autorských práv a ochranných známek. Jeho spisy byly rozsáhlé a různorodé a často je konzultoval s dalšími právníky ve firmě. Měl rád svoje záznamy vedené určitým způsobem a trval na tom, aby veškerá dokumentace byla zpracována podle jeho požadavků.

Byl pečlivý a přesný. Přísný a neústupný. Když si snědl svoje muffiny, nálada se mu trošku vylepšila, ale přesto bych ho nenazvala přátelským. K některým lidem se choval rezervovaně, k jiným pak přímo chladně. Často si pro sebe něco bručel. Měl neobyčejně dobrý sluch, a pokud zrovna neměl hovor s klientem, rád nechával otevřené dveře. Docela často se také šklebil, obzvlášť když pil kávu.

Přesto jsem dvakrát zahlédla záblesk jeho jiné stránky. Slyšela jsem ho, jak se Michaela vyptává na jeho malou dcerku Abby, která byla nachlazená – chtěl vědět, jestli už jí je lépe. Pochopila jsem, že jí pro radost poslal plyšáka, kterého zbožňovala. Vypadalo to, že je rád, že se uzdravuje a že se jeho dárek setkal s takovým nadšením. Jindy jsem mu přinesla stoh korespondence, zrovna když byl na telefonu. Vešla jsem, on vzhlédl a já se zastavila. Nevěděla jsem, jestli smím jít dál, ale on na mě mávl, že ano. „Mám to ztlumené.“

Položila jsem mu na okraj stolu část spisů, jež mi předtím předal. Zodpověděla jsem všechny jeho poznámky, a protože jsem usoudila, že je to typ člověka, který ocení iniciativu, přidala jsem nějaké svoje nápady.

„Omlouvám se, že ruším,“ prohodila jsem tiše.

Ušklíbl se a najednou vypadal jako uličník. „Nedělejte si starosti. Už do mě hučí hodinu o nějakém novém podnikatelském záměru. Dělá to každý týden.“ Ukázal na otevřený spis na svém stole. „Zatímco mele, vyřídím spoustu práce.“

„A on si toho nevšimne?“

„Kdepak. Občas ho přeruším nějakým tím ,hmmm‘ nebo komentářem, nechám ho, aby si sám ten svůj nápad rozmluvil, pak zavěsím a řeknu Michaelovi, ať mu pošle účet. A všichni jsme spokojení.“

Nemohla jsem si pomoct a usmála se na něho. Vypadal skoro jako kluk, pobavený vlastními kousky. Úsměv mi oplatil a mně se zatajil dech v hrdle. Když se usmíval, byl ničivě hezký. Ten sexy důlek uprostřed brady se mu prohloubil a vrásky na čele se vyhladily. Led v jeho očích roztál. Byl opojný a mně se zachtělo tím úsměvem se opít. Uvědomila jsem si, jak se moje myšlenky zvrtly, a tak jsem se musela otočit a odspěchat pryč, aby si nevšiml mojí reakce. Naštěstí však měl potřebu utrousit jedno ze svých hmmm, takže můj rozrušený výraz nezpozoroval.

Teď jsem se blížila k jeho stolu a netušila, s jakým mužem se setkám. Odpoledne vypadal uvolněněji, kravatu měl povolenou, sako viselo přes opěradlo židle. Vyhrnul si rukávy, takže bylo vidět silná předloktí, na nichž se leskl jemný porost chloupků. Mimo masivních hodinek na zápěstí nenosil žádné další šperky. Ruce měl velké a mužné. Musela jsem odvrátit zrak – z nějakého důvodu mě fascinovaly. Všimla jsem si, že vypadá unaveně, ale oči, jimiž mě pozoroval, měl klidné a vyrovnané.

„Slečno VanRyanová.“

Posadila jsem se a podala mu Drakeův spis. „Získala jsem všechny informace, které jste chtěl.“

Zatvářil se skepticky. „Všechny?“

„Ano.“

Prolétl složku a pomalu přikývl. „Dobrá práce.“

„Děkuju.“

Poklepal na jiné složky na svém stole. „Tady na těch jste taky odvedla dobrou práci. Viděl jsem vaše poznámky ke střetu zájmů ohledně ochranné známky v případě Greyson. Dobrý postřeh.“

„Děkuju,“ řekla jsem znovu.

Stiskl rty. „Jste tak zdvořilá.“

„Jenom reaguju na atmosféru, pane.“

Na rtech se mu objevil úsměv. „Dneska ráno jsem to kapku přehnal, že?“

„Nemám představu. Jsem tady dnes první den. Možná to ,kapku přeháníte‘ neustále. Rozhodně jste nepříjemný.“ Oči se mi rozšířily hrůzou, když jsem si uvědomila, co jsem to řekla. Než jsem se mohla omluvit, Jaxson se zasmál.

„Vy asi máte problém udržet si svoje myšlenky pro sebe, že?“

„Obvykle ne.“

Odmlčel se a pak změnil téma. „Už vám to tady Michael ukázal? Vyřídila jste si všechny papíry? Dostala jste služební mobil?“

„Ano.“ Rychle jsem mu ukázala svoji kartu. „Teď už jsem tady oficiálně.“

Na tváři se mu objevil zvláštní výraz. „Tak to je dobře.“ Poklepal na složky vedle sebe. „Pokračujte v perfektní práci a budeme spolu dobře vycházet.“

„Já nejsem žádný flákač, pane Richardsi. Budu pro vás tvrdě pracovat.“

Sevřel rty, pak otevřel ústa, že něco řekne, ale neřekl.

„Věřím, že ano. Přeju vám hezký večer, slečno VanRyanová.“

Můj čas očividně vypršel. Vstala jsem, že půjdu. „Vám také.“

Odešla jsem a přitom přemýšlela, proč odcházím tak nerada.

Celý týden byl šílený. Měla jsem fofr každou minutu každý den. Připravovala jsem rešerše, plnila různé úkoly pro pana Richardse, vysedávala na různých schůzích a procházela smlouvy. Způsob jeho práce mě fascinoval. Nesnášel plané tlachání. Neměl rád společenské rozhovory. Ke svým klientům byl neochvějně zdvořilý, šel však vždy rovnou k věci, takže všechny schůzky byly krátké a produktivní.

„Čas jsou peníze, slečno VanRyanová. Nesnáším, když se něčím z toho plýtvá.“

Informace mi však poskytoval velkoryse. Na všechny moje dotazy mi dával podrobné odpovědi a zavedl vlastní postupy, aby mi pomohl se učit. Každé ráno jsem našla na svém psacím stole napsané poznámky k hypotetické situaci. Měla jsem čas si ji promyslet a vytvořit plán, jak postupovat, a pak jsme to spolu před koncem pracovní doby prodiskutovali. Když jsem se mýlila, nikdy neztrácel trpělivost a vysvětlil mi, v čem jsem udělala chybu. Když jsem to měla správně, chválil mě sice střídmě, ale zato upřímně.

„Dobře.“

„Výborný myšlenkový postup.“

Několikrát jsem si vysloužila jeden z jeho vzácných úsměvů. Přimělo mě to pracovat ještě usilovněji.

Jednoho dne přišel později a na stole mi nenechal žádný vzkaz. Místo toho si mě zavolal do svojí kanceláře.

„Dostal jsem nabídku zasednout ve správní radě jisté společnosti. Měl bych o ní uvažovat?“ zeptal se.

Pochopila jsem, že to je dnešní lekce a že ode mě chce slyšet moji první instinktivní reakci – bez podkladů a bez přípravy.

Právníci byli často žádáni, aby zasedli ve správních radách jiných společností. Jednou jsem o tom diskutovala s Billem.

„Ne.“

Zvedl obočí a mlčky mě tím vybízel, abych pokračovala. Probírala jsem se slovy v hlavě a snažila se vymyslet vhodnou odpověď. Vzhledem k tomu, že Jaxson měl rád upřímnost, rozhodla jsem se na ni vsadit.

„V podstatě jde o to, že je to obrovská zodpovědnost a málo výhod, pokud vůbec nějaké jsou.“ Víc práce, víc času – a navíc právní problémy, možnost, že se dostanete před soud, a taky otázka, komu jste zodpovědný. Otázka vaší loajality. Prostě to nestojí za to, ledaže by se jednalo o společnost, za kterou se stoprocentně zaručíte. Ale i tak je to riziko. Kdo by chtěl, aby ho bolela hlava z rozhádané správní rady? Jejich ega a rozmary, z nichž neplyne nic jiného, než že plýtvají vaším časem? Upřímně, neumím si představit, že byste na to měl dost trpělivosti. Pěkně rychle byste je poslal do háje.“

Chvíli neříkal nic. Viděla jsem, jak mu cukají rty, a pak přikývnul.

„Velmi… výstižné, Grace. Ve všech bodech správně.“

Cítila jsem, jak mi zrudly tváře.

Ukázal na dveře. „Můžete jít. Dobrá práce.“

Když jsem došla ke dveřím, požádal mě, abych za sebou zavřela. Přísahám, že jsem ho od svého stolu slyšela se smát.

Rozhodla jsem se, že to budu brát jako svoje vítězství.

Měla jsem toho tolik, že jsem nikdy nemohla využít vyhrazený čas ke studiu, který mi firma poskytovala. Byl to sice úžasný benefit, ale já jsem se i tak hodně naučila. Jaxson byl skvělý učitel. Věděla jsem však, že bych měla i studovat. V pátek odpoledne byl Jaxson na schůzi, které jsem se neúčastnila, a Michael už balil, protože potřeboval jít dřív domů. Abby byla objednaná k doktorovi kvůli očkování.

„Larry se z toho složí. Mám dojem, že řve víc než ona,“ řekl mi. „Musím být u toho a ty dva podržet.“

Zastavil se ve dveřích. „Jaxson už tu dneska nebude. Tyhle schůze trvají celé odpoledne. Můžeš jít taky domů.“

„Měla bych studovat.“

„Jo, to je dobrej plán. Máš vstupní kartu. Dveře se zamykají v šest, takže ji nos u sebe, pokud bys odešla z místnosti.“

„Dobře.“

Jakmile odešel, vydala jsem se do knihovny a pustila se do studia. Byla to příjemná místnost s několika stoly a židlemi a se spoustou světla. Zapnula jsem notebook a začala. Fakta, případy a čísla mi zaplnily hlavu. Zapisovala jsem si klíčové poznámky a plnila stránku za stránkou na tabletu, který mi dal táta. Byl to ten nejlepší dárek, jaký mi kdy daroval. Zjistila jsem, že když si zapisuju, pomáhá mi to zapamatovat si věci lépe. Tablet mi to umožňoval, mohla jsem pak celý dokument uložit v sepsané podobě i v původním formátu, k němuž se moje poznámky vztahovaly. Mohla jsem tam také kopírovat obrázky. Byla jsem nadšená.

Z mého úsilí mě vyrušilo odkašlání.

Vzhlédla jsem a viděla, že před stolem, u něhož jsem pracovala, stojí pan Richards.

„Slečno VanRyanová, co tady děláte?“

„Studuju.“

„Je devět hodin v pátek večer.“

Zamrkala jsem. Vážně už je devět? Čas utekl jako voda. Rozhlédla jsem se po knihách, které jsem měla rozložené před sebou. Počet stran na tabletu. Měla jsem spoustu práce.

Zamračil se. „Vy jste nevyužila vyhrazený čas na studium?“

„Ehm, ne.“

Zamračil se ještě víc. „Nečekám od vás, že budete pracovat po večerech, abyste dokončila svoje studium. Máte na to čas jindy. Využijte ho.“

„Celý týden jsem toho měla hodně. A ta práce mě nesmírně baví. Tolik se toho naučím…“

Přerušil mě. „I přes to. Máte čas, který má být využitý ke studiu. Bez dohadování. Rozumíte?“

„Ano.“

„Co abyste se sbalila a šla domů?“

„Už jdu.“

„Předpokládám, že máte v podzemí parkovací místo? Už je pozdě a začíná pršet.“

„Ne, pojedu autobusem. Neřídím.“

Když jsem viděla jeho šokovaný výraz, pustila jsem se do vysvětlování. „Chci říct, že umím řídit. Umím to, ale ne tady v Torontu. Doprava je tu šílená. Jezdím autobusem nebo tramvají.“

„A co podzemkou?“

Potlačila jsem zachvění, jen jsem na to pomyslela. „Ne. Podzemku nemám ráda.“

Probodával mě pohledem, jako by uvažoval, zda má tu moji poznámku nějak komentovat, nebo ne. „Dobrá, slečno van Ryanová. Sbalte si věci a já vás odvezu domů.“

„Ale ne, to je v pohodě. Já jsem zvyklá na autobus.“