Idea nevědomí

Filosofické kořeny psychologie
C. G. Junga

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Vajdová

Idea nevědomí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Tato publikace byla vydána s finanční podporou grantu poskytnutého GA UK č. 1160119,

s názvem C. G. Jung: Na hranici vyslovitelného,

řešeného na Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy.“

Recenzoval: prof. RNDr. Stanislav Komárek, Dr.

Foreword © Stanislav Komárek, 2023

Copyright © Ivana Ryška Vajdová, 2023
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7601-753-5

ISBN e-knihy 978-80-7601-757-3 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-758-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-759-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Věnované památce Tomáše Gerberyho (1985–2016)

„Z filosofického hlediska by mé empirické koncepty byly logickými obludami a jako filosof bych vykreslil velice žalostný obrázek. Nahlížen teologicky je kupříkladu můj koncept animy čistým gnosticismem, a tedy jsem často zařazován mezi gnostiky. K tomu všemu ještě individuační proces rozvíjí symboliku, jejíž nejbližší paralelu nacházíme ve folkloru, v gnózi, alchymii a podobných ,mystických‘ koncepcích, nemluvě o šamanismu. Když je v rámci srovnávání uvedena látka tohoto ražení, začne se výklad zhusta hemžit ,exotickými‘ a ,za vlasy přitaženými‘ důkazy a  každý, kdo knihu místo čtení pouze prolistuje, může snadno podlehnout zdání, že před ním vyvstává gnostický systém. Ve skutečnosti je však individuace vyjádřením onoho biologického procesu – ať už jakkoli jednoduchého, či komplikovaného – jímž se každá živá bytost stává tím, čím jí bylo od začátku dáno se stát. Přirozeně se tento proces v člověku vyjadřuje stejně tak psychicky jako somaticky. Na straně psychiky vytváří kupříkladu ony dobře známé symboly čtvernosti, jejichž paralely nacházíme v blázincích stejně jako v gnosticismu a jiné exotice a v neposlední řadě rovněž v křesťanské alegorii. Nejde tedy v žádném případě o mystické spekulace, ale o klinická pozorování a jejich výklad prostřednictvím srovnání s obdobnými jevy v jiných oblastech. Když anatom objeví nejbližší podobnosti s lidskou kostrou u některých afrických antropoidů, o  nichž laik nikdy neslyšel, není na vině jeho troufalá fantazie. Je zajisté pozoruhodné, že mí kritici, s pár výjimkami, přehlíží skutečnost, že jako lékař a vědec vycházím z faktů, které si může každý svobodně ověřit. Místo toho mne kritizují, jako kdybych byl filosof nebo gnostik předstírající nadpřirozené vědění. Jako filosof a spekulující heretik jsem samozřejmě snadnou kořistí. To je zřejmě důvod, proč lidé raději ignorují fakta, která jsem objevil, nebo je bez skrupulí popírají. Ale jsou to právě fakta, která jsou pro mne prvořadá, a nikoli provizorní terminologie či pokusy o teoretické úvahy.“

Jung, CW 11 1952, str. 306–307

„Vaše slova v sobě měla opravdovou závažnost, protože jste se nezdál být ani zcela teologem, ani ryzím vědcem. Proto jste nám připadal, že stojíte spolu s námi na onom území nikoho, které leží mezi těmito dvěma… Hovořil jste jazykem srdce, kterému jsme mohli rozumět.“

Bill Wilson, zakladatel Anonymních alkoholiků,

dopis Jungovi, březen 1961

Předmluva

Gut Ding braucht Weile, praví staré bavorské přísloví, a trpělivost se nám všem bohatě vyplatila. Kniha, kterou právě držíte v ruce, představuje lehce upravenou formu doktorské práce, úspěšně obhájené na Katedře filosofie a dějin přírodních věd Přírodovědecké fakulty v Praze. Bylo pro mne věru potěšením být vedoucím doktorské disertace autorky tak samostatně, pilně a do hloubky pracující po mnoho let doma i v zahraničí. Vznikla práce neobyčejně kvalitní a zajímavá, nejen v českém, ale i v celém západním kulturním kontextu, jehož je Jung důležitým úhelným kamenem, byť kdesi na rozhraní medicíny, psychologie, náboženství a filosofických a mystických vhledů. Jeho učení je velmi cenné tím, že klade hlavní důraz na zkušenostní stránku lidského sebepoznávacího procesu, nikoli na aspekt úplné logické provázanosti – dobře logicky „spasovaných“ nesmyslů vytvořil za ta léta náš kulturní okruh už dost, ba příliš. Je proto velice zajímavé se s Ivanou Ryška Vajdovou podrobně podívat na Jungovy myšlenkové kořeny v oblasti filosofie, zejména pak na jeho vztah k Immanuelu Kantovi. Pro dnešního čtenáře, a to včetně těch vzdělanějších, už klesla intelektuální atmosféra posledních dekád 19. století a jeho přelomu ke století dvacátému poměrně hluboko pod obzor a nezaškodí mu si tuto dobu, která formovala o něco dříve i Sigmunda Freuda, opět blíže připomenout. Nejen pro nás, ale i pro předchozí generace platí úsloví připisované Bernardovi z Chartres, že „stojíme na ramenou obrů“. Jsem rád, že jsem mohl asistovat při porodu této knihy a přál bych si i v závěru akademické kariéry ještě několik žáků s podobnou měrou nadšení a talentu, jako je autorka tohoto spisu.

V Praze, o Dušičkách roku 2022

Stanislav Komárek

Úvod: kořeny sentimentu

Nekriticky přijímané i odmítané. Jungovo dílo má nebývale polarizující účinek nejen mezi laickou veřejností, ale rovněž na akademické půdě. A zdá se, že tyto póly se od sebe vzdalují tím více, čím méně jejich obyvatelé staví na konkrétních Jungových myšlenkách a čím více dávají průchod své vlastní obrazotvornosti. Těžko najdeme většího rozdmychávače obrazotvornosti než právě Junga, a tak se častokrát sám sobě stává překážkou v tom, aby byl druhými uchopen střízlivě. Tato kniha si klade za cíl lépe osvětlit dílo švýcarského myslitele českému čtenáři a zároveň nechce uhýbat před jeho klíčovými tématy, která jsou až matoucím způsobem komplexní, zároveň ale daleko konkrétnější a méně libovolná, než jak se může při útržkovitém čtení Jungova díla zdát.

„Jung byl vulkán, který vynášel na světlo tajemné horniny z jádra Země, mimořádný materiál, který může zpracovat pouze vulkanolog,“1 napsal Adolf Portmann. Je otázkou, kdo by tímto vulkanologem měl být. Už za svého života se Jung stal tématem pro mnohé a vznikla o něm řada publikací. Všeobecně je znám především kvůli sporu se Sigmundem Freudem,2 ale zatímco Freudova historická a filosofická revize je poměrně obsáhlá, Jungovi se v tomto smyslu dostává pozornosti až v posledních letech. Deskriptivních historických prací o Jungovi je pomálu, výrazně převažují práce normativní.

1 A. Portmann, Jung’s Biology Professor: Some Recollections, in: Spring: An Annual for Archetypal Psychology and Jungian Thought, 1976, str. 226–227.

2 O vztahu Freuda a Junga vycházely knihy již v 70. a 80. letech, když ještě nebyl zpřístupněn Jungův archiv a Jungova historická reflexe chyběla. V těchto dílech je často zobrazován jako disident psychoanalýzy. Také jako jedny z prvních korespondencí byly publikovány jejich dopisy z let 1906–1913, The Correspondence between Sigmund Freud and Carl Gustav Jung, Princeton 1974, dále W. A. Kaufmann, Discovering the Mind. Freud versus Adler and Jung, London 1980; L. Donn, Freud and Jung. Years of Friendship, Years of Loss, New York 1988; G. B. Hoggenson, Jung’s Struggle with Freud, Notre Dame – London 1983; S. Rosenzweig, Freud, Jung and Hall the King-Maker, Seattle 1992.

Zejména v českém prostředí chybí úvod do Junga, který by jej vyložil v souvislosti s myšlením jeho doby a v rámci širší intelektuální tradice. Proto je jedním z cílů této knihy stanovit kontext pro jeho ideje často mylně chápané jako svébytné, zaměřit se na popis konkrétních témat, jejich vztahu a genezi. Věřím, že přispěji k osvětlení původního Jungova postoje a otevřu tím strukturovanější debatu a prostor pro bádaní nezatížené předsudky. Vzhledem k tomu, že vztah a vznik Jungových idejí je do značné míry filosofický, nevyhne se tato kniha filosofické interpretaci. Její výchozí pojetí však zůstává historické a v rámci něj se snaží držet žánru „intelektuální historie“. Ta si dává za cíl objasňovat myšlenky ve filosofickém, historickém a kulturním kontextu, vyhýbá se jejich dělení mezi individuální myslitele, ale spíše ukazuje, jak tyto osobnosti dané ideje svébytně konceptualizovaly a integrovaly do svého myšlenkového světa. V tomto ohledu mne formovalo několik zásadních děl, z nichž vyčnívá kniha Being Human: Historical Knowledge and the Creation of Human Nature od Rogera Smithe.

V této knize se nesnažím podat komplexní obraz Jungovy tvorby. Do takového projektu není ani možné se v současnosti pustit, protože velká část Jungova díla stále leží nepublikovaná v archivu. Navíc, jak nás upozorňuje Jungův oblíbený myslitel Immanuel Kant: „Chtít rozřešit všechny úkoly a zodpovědět všechny otázky by představovalo nestydatou velkohubost a výstřední namyšlenost, takže bychom se tím nutně ihned připravili o veškerou důvěru.“3

3 I. Kant, Kritika čistého rozumu, Praha 2001, str. 309.

Jung je mnohovrstevnatý autor, který vždy vyvolával obrovskou společenskou odezvu, a to především mimo akademickou obec. Pokus roztřídit literaturu o něm učinil již Alan C. Elms,4 od něhož si pro české poměry poupravené a zjednodušené dělení vypůjčíme. První skupinu tvoří hagiografie neboli nekritické, až apologetické spisy, jmenovitě Jolande Jacobi, Psychologie C. G. Junga (česky 2013) nebo Anthony Stevens, Jung (česky 1996). Druhou skupinou jsou patografie neboli spisy výrazně kritické, ovšem bez valného ukotvení v samotném Jungově textu. V jejich středu stojí dílo Ernesta Jonese, The God Complex (1913), v současnosti pak tento přístup reprezentuje v Česku vydaný Árijský Kristus: tajný život Carla Junga (česky 2001) od Richarda Nolla (v originále The Aryan Christ, 1997). Právě interpretace Nolla pracuje s Jonesovými předpoklady patologického Junga, avšak nejen z tohoto důvodu je považována odbornou veřejností za fikci.5

4 A. C. Elms, Jung’s Lives, in: Journal of the History of the Behavioral Sciences, 41 (4), 2005, str. 331–346. Podrobněji pak A. C. Elms, Uncovering Lives: The Uneasy Alliance of Biography and Psychology, New York 1994.

5 K fiktivní povaze Nollova díla srv. S. Shamdasani, Cult Fictions. C. G. Jung and the Founding of Analytical Psychology, London 1998, str. 28–48, 106–112; S. Shamdasani, Jung Stripped Bare: By His Biographers, Even, London 2005, str. 89–90, 104–105. Viz také A. Stevens, On Jung. With a Reply to Jung’s Critics, Princeton 1999; J. Hillman, On Richard Noll, Therapy and the Image, původně publikováno jako sloupek v novinách, Atlanta, 4. dubna, 1998.

Zmíněné dvě skupiny literatury jistou výpovědní hodnotu mají, ale pro svůj nekritický přístup v mé interpretaci nemají místo. Dalšími skupinami jsou biografie, odborné práce a autobiografie. Z biografií máme k dispozici knihy C. G. Jung: Život v knihách od Sonua Shamdasaniho (česky 2013), Život C. G. Junga I a II od Ronalda Haymana6 (česky 2001) a C. G. Jung aneb zkušenost s božstvím od Jeana-Jacquese Antiera (česky 2012). Z odborných prací to je C. G. Jung v zrcadle filosofie od Borise Rafailova (česky 2010) nebo Meze a obzory psychoanalýzy od Huga Širokého (česky 2001) a samozřejmě známá Jungova „autobiografie“ Vzpomínky, sny, myšlenky C. G. Junga, sestavená Anielou Jaffé (česky 1998), které se budeme věnovat podrobněji, mimo jiné i pro její kontroverzní aspekty.

6 Haymann ovšem nepracoval v archivech a neměl k dispozici ani materiály z rodinného archivu Jungovy rodiny, v němž byla například Červená kniha, Černé knihy či korespondence s manželkou. I on se tak přidržoval teorie o Jungově „schizofrenii“, kterou měl být údajně postižen po svém rozchodu s Freudem. Dle Shamdasaniho šlo o časově omezené nervové zhroucení, nikoli psychickou nemoc. Jung ani při zhroucení nepřestal pracovat na svých knihách, vykonávat práci psychoterapeuta, ani se nevzdal rodinného života. S. Shamdasani, Jung Stripped Bare: By His Biographers, Even, London 2005, str. 84–86. Rafailova práce je prvním pokusem v českém prostředí definovat Jungovy filosofické postuláty, jeho práce vychází povětšinou z českého překladu Junga. B. Rafailov, C. G. Jung v zrcadle filosofie, Brno 2010.

V Česku tvoří velkou část literatury o Jungovi eseje na jeho různá témata, a právě skrze ně je u nás Jung nejvíce popularizován. Jsou to především eseje Rudolfa Starého nebo Stanislava Komárka.

Ve světovém měřítku představuje zásadní přelom ve zkoumání historie osobnosti C. G. Junga práce Sonua Shamdasaniho a jeho kniha Jung and the Making of Modern Psychology. The Dream of a Science (2003). Profesor Shamdasani je šířeji znám svými překlady původního Jungova díla, v České republice vstoupil do povědomí nejvíce jako editor Červené knihy (česky 2010). Je autorem mnoha odborných knih a článků, na kterých tato práce také stojí. Vycházím však převážně z primárních zdrojů, tedy z Jungových sebraných spisů v anglickém (a Jungem z větší části autorizovaném) vydání (Collected Works, ed. Sir H. Read, M. Fordham, G. Adler a W. McGuire, překlad R. F. C. Hull,7 Bollingen Series, Princeton – London 1944). Mým dalším zdrojem byla Jungova korespondence, ať už z výběru C. G. Jung Letters, sv. I a II, nebo z konkrétně zaměřených publikací korespondencí s Hansem Schmid-Guisanem (2012), Erichem Neumannem (2015), Adolfem Kellerem (2020) a mnoha dalšími. I když máme k dispozici přes tisíc takových dopisů, ve Švýcarském technologickém institutu (ETH) v Curychu, kde Jung v letech 1933–1941 přednášel a který je zároveň od roku 1977 sídlem Jungova archivu, leží v něm více než třicet tisíc nepublikovaných dopisů a tisíce stran dalších manuskriptů,8 jež budou v průběhu následujících let publikovány prostřednictvím nadace Philemon.9

7 Richard Francis Carrington Hull (1913–1974) přeložil do angličtiny téměř celé Jungovo dílo, Bollingenskou sérii, dopisy, rozhovory a tak dále. Překládal do angličtiny také například knihu Karla Jasperse, Philosophy Is for Everyman (1969), Rilkeho Sonnets to Orpheus (1945), Buberovy Paths in Utopia (1949) nebo Heideggerovo Existence and Being (1949). R. F. C. Hull, Obituary Notices, in: Journal of Analytical Psychology, 21 (1), 1976, str. 78–86.

8 T. B. Kirsch, The Legacy of C. G. Jung, in: Ann Casement (ed.), Who Owns Jung, Dallas 1970, str. 164. Existuje ještě jeden archiv z kategorie orální historie, C. G. Jung Biographical Archive, sídlící v Harvard Medical School’s Countway Library v Bostonu. Na přelomu 60. a 70. let 20. století si vědec jménem Gene Nameche dal za cíl udělat rozhovor s každým, kdo Junga znal a mohl o něm vypovídat jako očitý svědek. O nekompletnosti Jungova díla více S. Shamdasani, The Incomplete Works of Jung, in: Ann Casement (ed.), Who Owns Jung, Dallas 1970, str. 173–188.

9 O publikování archivních materiálů pečuje nezisková organizace Philemon, založená v roce 2003 a nazvaná podle významné postavy Jungovy fantazie, zaznamenané v Liber Novus (Červené knize). Současnou prezidentkou je Caterina Vezzoli a hlavním editorem Sonu Shamdasani. Ti zřídili také Philemon Readership in Jung History at Welcome Trust Centre for the History of Medicine na University College London. Nadace vydala Červenou knihu a postupně vydává Jungovy nepublikované přednášky, semináře a dopisy. Philemon Foundation (2004). Mission Statement. Retrieved January 29, 2005. Veškeré informace jsou na www.philemonfoundation.org.

Českému čtenáři je pravděpodobně známý překlad Jungova životopisu Vzpomínky, sny, myšlenky C. G. Junga. Práce je představena jako biografie sestavená Anielou Jaffé. Jung na ní začal pracovat po svých osmdesátých narozeninách a není zařazena do Sebraných spisů. S Jaffé se Jung poprvé setkal v roce 1937, kdy u něj absolvovala analýzu, navázala s ním velice blízký vztah a o dvacet let později se stala jeho sekretářkou.

Jung dlouho odmítal vůbec myšlenku na sepsání životopisu: „Nechodím v neděli do kostela s modlitební knížkou pod paží, ani nenosím bílý plášť, ani nestavím nemocnice, ani nesedám u varhan. Nejsem tedy potravou pro běžné sentimentální potřeby široké veřejnosti. A stejně tomu bude s mým životopisem. Prostě v něm není nic obzvlášť zajímavého.“10 Tato averze přetrvávala i poté, co začal na životopise pracovat: „Znám příliš mnoho životopisů a jejich sebeklamů a účelových lží a vím toho příliš mnoho o nemožnosti popisu sebe sama, abych se oddal takovému pokusu.“11

10 Jungův dopis Cary Baynes citovaný via S. Shamdasani, Jung and the Making of Modern Psychology, Cambridge 2003, str. 25.

11 Citované z dopisu Gustavu Steinerovi ze 30. prosince. 1957, in: C. G. Jung, – G. Adler, – A. Jaffe (eds.), C. G. Jung Letters, Vol. II: 1951–1961, London 1976, str. 406.

Přípravná fáze počítala s různými pojetími, z nichž jedno bylo stylizovat memoár do podoby dopisu dětem. Žádná z těchto původních verzí nebyla publikována. Následovalo ještě mnoho dalších koncepčních pokusů různých osobností z Jungova okolí. Všechny tyto náčrty dodnes leží v archivu ETH s tím, že právě jedna z originálních Jungových verzí se v současnosti připravuje k vydání.

Než se tak stane, bude Jungův život nadále čten optikou, kterou prosadila Jaffé. I když sama tvrdí, že Jung kontroloval všechny kapitoly knihy, Shamdasani dokazuje, že to není pravda. Jung ještě těsně před smrtí neúspěšně žádal o náhled některých pasáží, jako například kapitol „Věž“, „Vize“, „O životě po smrti“ a dalších. Finálního vydání se nedožil.12 I když některé kapitoly revidoval, výslednou verzi zásadně měnil nakladatel, který na popud Jungovy rodiny vypustil eseje o Emmě Jungové a Tony Wolffové13 a dal v hlavním obsahu důraz na osobnost Freuda z důvodu přitažlivosti jeho jména, zatímco upozadil nebo v prvních edicích vypustil kapitoly stejného významu o Jungově školiteli Théodoru Flournoyovi nebo Williamu Jamesovi, Hermannu Keyserlingovi či Heinrichu Zimmerovi.14 Jaffé také ve svém výběru preferovala náboženská témata a dopisy z dob, kdy byla právě ona Jungovou sekretářkou.15 Tyto modifikace se hluboce podepsaly na dnešním disproporčním vnímání Jungových profesních a osobních vztahů a stojí také v pozadí některých sentimentálních, či naopak vůči údajné sentimentálnosti vyhraněných reakcí, které Jungovo dílo vzbuzuje. Navzdory všem výtkám Jungova biografie od Aniely Jaffé nějakou výpovědní hodnotu má, a především její první čtyři kapitoly, které Jung revidoval, se staly chronologickou oporou také této knihy, a to zejména první kapitoly.

12 S. Shamsadasani, Jung Stripped Bare: By His Biographers, Even, London 2005, str. 29–30.

13 A. C. Elms, Uncovering Lives: The Uneasy Alliance of Biography and Psychology, (kapitola „Autification of Jung“), New York 1994, str. 51–70.

14 S. Shamsadasani, Jung Stripped Bare: By His Biographers, Even, London 2005, str. 31.

15 T. B. Kirsch, The Legacy of C. G. Jung, in: A. Casement (ed.), Who Owns Jung, Dallas 1970, str. 164.

Právě první kapitola pod názvem „Diletant z rozhodnutí“ má biografický charakter. Ukazuje mladého Junga živě se zabývajícího filosofií a postupně si utvářejícího vlastní filosofický vkus, který si podržel i v dalších letech a jenž ovlivnil celou jeho tvorbu na poli psychologie. Biografii Vzpomínky, sny, myšlenky zde porovnávám s jeho prvními veřejnými vystoupeními, vydanými pod názvem Zofingské přednášky. První kapitola je stručným úvodem do Jungových filosofických východisek a poukazuje mimo jiné na to, že již v mládí byl jeho nejoblíbenějším filosofem Immanuel Kant. Ve třetí kapitole „Lidský limit“ a ve čtvrté kapitole „Smysl“ ukazuji, do jaké míry Jung v Kantovi nacházel inspiraci.

Protože se Kantova filosofie stala nejobecnějším rámcem Jungova přemýšlení o lidské psyché, nemohla jsem se vyhnout jeho aktivnímu čtení. Paralelní čtení Kritiky čistého rozumu a Jungových Sebraných spisů považuji za užitečné pro každého, kdo chce porozumět Jungovu vnitřnímu konfliktu mezi snahou o intelektuální poctivost a zároveň ambicí se přiblížit něčemu, co odolává racionalizaci. Úvahy Kantovy i všech dalších filosofů, s jejichž texty Jung pracoval, ovšem spíše naznačuji, protože tím, ke komu tato kniha v posledku vždy směřuje, je Jung sám.

V souvislosti s filosofií a Jungem bychom se neměli bát slova metafyzika. Nejen ve smyslu Kantově, jako ohledávání toho, co je člověku dáno a pro něj možné. Při dostatečné opatrnosti nám umožní získat jemný rejstřík, díky kterému můžeme zaznamenat, kdy autor překračuje od dílčí argumentace k celkové vizi či svému výchozímu přesvědčení, jak se to děje u Junga, když do své psychologie zavádí pojem smyslu a na základě něj psychologii rozlišuje na analytickou a syntetickou.16

16 Jungův důraz na vnitřní smysl je zřejmě dědictvím švýcarského psychiatra Eugena Bleulera, kterého „nezajímalo, co pacient řekl, ale co tím myslel“. Viz R. Papadopoulos, Jung’s Epistemology and Methodology, in: R. Papadopoulos (ed.), The Handbook of Jungian Psychology, Theory, Practice and Applications, London 2006, str. 20.

Stále však mějme na paměti, že Jung není filosof, ale pouze si vypůjčuje vyjadřovací prostředky filosofie, o které chce obohatit pole psychologie. Jeho badatelskou motivací nebylo posouvat hranice filosofické disciplíny, nýbrž využíval je pouze do té míry, do jaké se mu zdálo, že podporují jeho teorii a pomáhají mu budovat její výkladový rámec pro jím pojatou psychologii. Sám prohlašoval, že Kant mu dal prostor, tento prostor však neslouží k dalšímu filosofování.

Třetí kapitola „Nevědomí“ pojednává o nejobecnějším pojmu Jungovy psychologie. Ukazuje, že při jeho zkoumání se Jung považoval za pokračovatele myšlenkové linie vyznačené Leibnizem, Kantem, Schellingem, Nietzschem, Schopenhauerem, Carusem a Hartmannem, tedy představiteli německého idealismu a romantismu, který dnešní badatelé vnímají jako kolébku, v níž se pojem nevědomí vyvinul do podoby, v jaké ho chápeme dnes. Pro zkoumání dějin pojmu nevědomí považuji za zásadní práci Henriho Ellenbergera The Discovery of the Unconscious, sborník Anguse Nichollse a Martina Liebschera, Thinking the Unconscious: Nineteenth-Century German Thought, dále The Unconscious without Freud od Rosemarie Sandové a obecnější práci The Unconscious before Freud od Lancelota Law Whyta. I když se tyto práce věnují Jungovi jen okrajově nebo vůbec, tvoří základní kontext druhé kapitoly. V ní se obracím k jednotlivým myslitelům, jejichž koncepty u Junga rezonují, přičemž záměrně vynechávám Schellinga a Nietzscheho.17 Immanuel Kant se zde nejvíce odráží ve způsobu, jakým se Jung snaží s tématem nevědomí metodologicky vypořádat, a to jeho simultánním nahlížením jako zjevného fenoménu a hypotetické věci o sobě.

17 V celém Jungově díle jsou jen drobné zmínky o Schellingovi nebo třeba o Fichtovi, a i těch několik málo se nese v kritickém duchu. Jung se negativně vymezoval vůči německému romantismu obecně, nicméně jeho práce obsahuje mnoho z dědictví tohoto období. Na druhou stranu Nietzsche byl pro Junga velice zajímavou postavou, které se obšírně věnoval. Máme k dispozici jeho přednášky, které vyšly pod názvem Nietzsche’s Zarathustra: Notes of the Seminar Given in 1934–1939. Obě témata by si zasloužila další samostatné zpracování.

Už jsem naznačila, že Jungovo vztahování k filosofii není jen inspirací, ale také zdrojem závažných problémů při jeho interpretaci. Navíc Jung integroval do své psychologie minimálně ve stejné míře dobovou fyziku, biologii a antropologii, a tak by si nárok na jeho přezkoumání a kritiku mohli činit vedle filosofů i jiní. Jung je obecně známý hlavně kontaktem s fyziky, svého času se setkával s Albertem Einsteinem, a především s nobelistou Wolfgangem Paulim, s nímž i společně publikoval. Na částicové fyzice postavil svůj energetický koncept psyché, jeho koncept synchronicity stojí rozkročen mezi filosofií Leibnize a fyzikou Pauliho. Stejně tak pojem účelnosti, který je klíčový pro jeho psychologii, se opírá o paralely z oblasti filosofie, fyziky a biologie.

Nejen nevědomí, ale i další důležité pojmy Jungovy psychologie tedy vycházejí z širší intelektuální tradice a z konfrontace s ní. Právě zkoumání genealogie těchto idejí až do momentu, kdy je Jung přejal do svých teorií, spolu se zkoumáním dobového stavu poznání, je klíčem k lepšímu porozumění samotnému Jungovi. Tendence k jednoduchému přijetí nebo odmítnutí jeho díla vychází i z toho, že je chápáno jakožto svébytná teorie vytržená z intelektuálního a historického kontextu. Nekontextuální čtení Junga je pochopitelné už kvůli rozsahu jeho díla. I kdybychom odhlédli od dosud nepublikovaných děl, máme už nyní co do činění s dvaceti knihami Bollingenské série, přednáškami, tisíci dopisy a mnoha dalšími texty, které zdánlivě zakládají vlastní intelektuální vesmír.

Sám Jung však aktivně a vědomě pracoval s filosofickými odkazy a právě na tyto momenty jeho tvorby se nejvíce soustředím. Ukážeme si, že Jung používá již existující filosofické myšlenky hned trojím způsobem, jednak při konceptualizaci svých psychologických poznatků, při psychoterapeutické praxi, která se dle něj neobejde bez filosofických prostředků, a také na nejobecnější metodologické rovině, na níž se potřebuje vyrovnat s problémem nevědomí jako něčeho, co spadá do jeho pojmových konceptualizací, ale zároveň je něčím z principu neuchopitelným. Bude se jednat o témata a osobnosti výběrové, avšak dostatečně reprezentativní, aby podaly obraz intelektuálního vření od konce 18. do začátku 20. století. Po celou dobu se také budeme potýkat s následující zapeklitostí.

Potíže s bezbřehostí

„Nezaložil jsem systém ani obecnou teorii, ale pouze naformuloval pomocné koncepty, aby mi posloužily jako nástroje, jak je zvykem v každém vědním oboru,“18 píše Jung. Třebaže jeho psychologie nezískala všeobecné uznání jako věda, sám se napříč sebranými spisy nepřestává vymezovat jako empirik:

18 C. G. Jung, Religion and Psychology: A Reply to Martin Buber, CW 11, 1952, str. 666.

„Psychologie jako každá empirická věda se nemůže obejít bez pomocných konceptů, hypotéz a modelů. Ovšem teolog stejně jako filosof je náchylný chybovat v tom, že je považuje za metafyzické postuláty. Atom, o kterém mluví fyzik, není hypostáze, je to model. Podobně koncept archetypu nebo psychické energie je pouze pomocnou ideou, která může být kdykoli zaměněna za lepší vzorec.“19

19 C. G. Jung, Foreword to White’s „God and the Unconscious“, CW 11, 1952, str. 306; C. G. Jung, Geleitwort zu Victor White: Gott und das Unbewusste, CW 11, 1952, str. 319–320.

Pro běžného čtenáře však nejsou konečným předmětem zájmu o Jungovo dílo jeho jednotlivé nálezy na poli psychologie, ale právě koncepty a modely, které na nich vybudoval a které čtenář nevyhnutelně bere nikoli jako provizorní, ale jako hotové. Je to mimo jiné z toho důvodu, že Jungova „denní praxe“ s „lidským materiálem“ je téměř neznámá:

„V souladu s mou obvyklou metodou práce je můj popis zobecněný, jak jen to je možné. Mým zvykem v každodenní praxi je ponořit se na nějaký čas do studia lidského materiálu. Ze shromážděných dat poté abstrahuji co nejobecnější vzorec, získám z něj úhel pohledu a používám jej ve své praxi, dokud není buď potvrzen, upraven, nebo opuštěn. Pokud se potvrdí, publikuji ho jako obecné stanovisko, aniž bych předkládal empirický materiál. Materiál nashromážděný v průběhu mé praxe uvádím pouze formou příkladu nebo ilustrace. Prosím tedy čtenáře, aby mnou prezentovaná stanoviska nepovažoval za pouhé výplody mého mozku. Jsou ve skutečnosti výsledkem rozsáhlých zkušeností a zralých úvah.“20

20 C. G. Jung, Prefaces to „Collected Papers“, CW 4, 1917, str. 294.

Ať už tedy byla příčinou nutnost udržet tajemství mezi pacientem a terapeutem, či cokoli jiného, to, s čím můžeme pracovat, je Jungovo dílo již ve fázi teorie.

I když se Jung ve své teorii odvolává na klinickou zkušenost, není možné ji číst mimo kontext holistické psychologie a biologie, která opanovala německy mluvící prostředí 19. století. Nejen kvůli historickému faktu, že v ní Jung vyrostl, ale také kvůli zjevným podobnostem a výslovně uváděným paralelám i čitelné ambici uchopit nanejvýš komplexní a zároveň spekulativní témata, jako je život nebo duše.