Luxus na dluh?

Zadlužení české aristokracie
v letech 1550–1650

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jaroslav Čechura

Luxus na dluh? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vyobrazení na přebalu:
Oslava zaječího vítězství,
nástropní malba,
státní zámek Bučovice, 1575 –1785

Vyobrazení na straně 4:
Quentin Massys, Lichvář a jeho žena,
1514, Paříž, Louvre

© Jaroslav Čechura, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7601-783-2

ISBN e-knihy 978-80-7601-784-9 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-785-6 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-786-3 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

NĚKOLIK SLOV ÚVODEM: KDO BYL A KDO NEBYL ZADLUŽEN

Soudobá společnost je zvyklá žít na dluh. Když otevřeme stránky Českého statistického úřadu, najdeme bezpočet dokladů o sférách a oblastech, v nichž se projevuje život s úvěrem, či jednoduše řečeno na dluh, a to nejen měřeno souhrnnými čísly. Když se zeptáme svých přátel a známých, těžko mezi nimi najdeme člověka, který byl schopen a ochoten se ve svém životě vyhnout té či oné půjčce. Ostatně masivní reklamní kampaně nás k získání nějaké „jistě velmi výhodné“ půjčky každodenně lákají. To jsou až banální skutečnosti, s nimiž se seznamují již žáčkové v základních školách, aby byli dostatečně finančně gramotní.

Jiná je ale otázka, jak tomu bylo s půjčkami a dluhy v dobách dávno minulých, ve středověku a raném novověku. Když se při hledání odpovědi na takovou otázku zaměříme na výkvět někdejší společnosti, může nás napadnout, zda si půjčoval peníze například legendární Petr Vok z Rožmberka, či dokonce o pár století dříve sám Otec vlasti Karel IV. Záhy můžeme zjistit, že oba urození a vznešení mužové se ve svém každodenním životě bez dluhů nemohli obejít. Patrně by nás velmi překvapilo třeba to, že mladý římský král si musel na převoz ostatků svého otce, který padl v roce 1346 v bitvě u Kresčaku, půjčit. Jak je to možné?

Odpověď je v tomto okamžiku více intuitivní než vědecky dokázaná: tito urození muži prostě vydávali více peněz, než kolik jich měli k dispozici. Důvodů byla jistě celá řada. Mezi nimi rozhodně nikoli posledním bylo, že přijímání peněz a naopak jejich vydávání neprobíhalo v jeden okamžik, či alespoň v blízkém čase. Přední aristokraté chtěli reprezentovat svými velkolepými sídly stejně jako okázalou spotřebou, oblibou luxusu a čím dál tím více také kulturním mecenátem, který se projevoval například sbíráním uměleckých děl či budováním rozsáhlých knihoven. K životnímu stylu patřily i takzvané kavalírské cesty do západní a jižní Evropy. To vše bylo samozřejmě velmi, velmi nákladné. A když ten který aristokrat zemřel, značně vysoké finanční prostředky byly vydávány na jeho pohřeb…

Když pohlédneme třeba do pokladny pánů z Růže, zjistíme, pro někoho možná poněkud nečekaně, že rodová pasiva či zadlužení nevznikla „zásluhou“ posledních členů rodu, ale jejich počátek leží v době daleko dřívější, a to kolem roku 1400, tedy v éře lucemburské, konkrétně v době vlády Václava IV. V té souvislosti tu opět vyvstává otázka, jak tomu bylo se zadlužením těchto korunovaných hlav, což mě přivedlo k myšlence, že poněkud rozšířím původně zamýšlený záběr této knihy a pokusím se sledovat i zadlužení českých panovníků a skladbu jejich věřitelů. Tyto skutečnosti mají totiž značný význam pro odhalení potřeby úvěru představitelů předních českých aristokratických rodů nejpozději od 15. století. Ukazuje se, že tito šlechtici, kteří se v následujícím století často nacházeli v panovnických službách, museli dotovat tyto své nejednou reprezentativní role a posty vlastními financemi. To bylo velmi nákladné a bez půjček nebyli zpravidla schopni takovéto role plnit.

Bylo rovněž obvyklé, že v průběhu 16. století tito šlechtici půjčovali panovníkům peníze, a často se jednalo o neobyčejně vysoké částky, jak ukazuje již časný příběh Zdeňka Lva z Rožmitálu († 1534). Tohoto klíčového českého aristokrata přivedly tyto aktivity k naprostému bankrotu. V průběhu 16. století prošel nejeden vyšší šlechtic od role věřitele do role dlužníka. Je to velmi zřetelně patrné na rodu Pernštejnů. A sociální skladba „finančníků“ se navíc v průběhu času rozšířila z okruhu panstva do prostředí nižších šlechticů, kteří se rovněž začali zabývat speciálně peněžními obchody. Do nich se začala zapojovat také města (královská i poddanská) a nakonec i jejich měšťané. Je někdy až překvapivé, jak vysoké částky mohli půjčit. A z tohoto výčtu nemohou být vyloučeni ani poddaní, kteří půjčovali tzv. sirotčí peníze. Ano, i tito neurození lidé dokázali založit svého pána v případě nouze.

Jsem přesvědčen, že doba překračující tři století dobře postihuje fenomén dluhů v životě předních šlechtických rodů v Čechách. Jako typické rody, které se dlouhodobě neobešly bez půjček, jsou v této knize zastoupeni Rožmberkové stejně jako jejich dědici Švamberkové. Následuje významný rod Pernštejnů a jeho pokračovatelka Polyxena z Lobkovic a její manžel Zdeněk Vojtěch Popel z Lobkovic. Tuto skupinu uzavírá druhý slavný jihočeský rod – páni z Hradce. Závěr knihy nám pak představí šlechtický rod zcela jiného zaměření – Smiřické. V jejich případě šlo doslova o jiný kulturně-finanční rozměr. Disponovali značnými sumami volných peněz, které mohli půjčovat. Kontrast mezi nimi a uvedenými starými šlechtickými rody je velmi nápadný.

Výběr šlechtických rodů ovšem nebyl nikterak nahodilý. Byl jednoznačně ovlivněn existencí písemností, které mapují jejich finanční problémy. A mohu zodpovědně říci, že je lze jen obtížně nalézt.

Pokusím se ukázat, že příslušníci uvedených starých českých rodů v podstatě nebyli schopní fungovat bez neustálých půjček. Výše jejich dluhů vesměs rostla v čase, zdá se ale, že tuto skutečnost ne vždy dostatečně vnímali. Bylo součástí dobové mentality nepovažovat dluhy za něco dehonestujícího, co by snižovalo jejich společenskou prestiž. Možná se jednalo o projev jisté únavy z dlouholetého působení na předních místech domácího veřejného života. Mám za to, že jejich někdy ne zcela racionální kroky vedly k ještě další skutečnosti. Nelze přehlédnout, že páni z Hradce vymřeli v roce 1604, Rožmberkové v roce 1611, Smiřičtí 1618 a Pernštejnové 1631. Pouze Lobkovicové pokračovali dále generacemi svých potomků. Naznačený soumrak těchto klíčových rodů se nemohl neprojevit na celkové situaci v českém státě právě v létech kolem Bílé hory.

Tato kniha nevychází z žádného modelu či konceptu působení dluhů na jednání tohoto kterého šlechtického rodu. Takovéto práce totiž prakticky neexistují. Je vůbec velmi zajímavé a poučné zároveň, že dluhy jako jedním z projevů šlechtického života v raném novověku se jak české, tak mezinárodní bádání dosud zabývalo jen velmi okrajově. Proto není třeba v této knize pracovat s nějakou výraznou reflexí uvedené problematiky. To poskytuje autorovi nemalé badatelské výhody. Může totiž přesněji a poměrně nezávisle sledovat průběh dluhové spirály u jednotlivých rodů, která se u každého z nich vyznačuje jistými individuálními rysy.

PODĚKOVÁNÍ

Zvládnout tolik archivního materiálu stejně jako početné literatury téma doplňující nemůže jedinec dokázat v historicky krátkém čase. Je proto na místě poděkovat řadě osob, které mi byly nápomocné jak při archivních rešerších a obstarání rozsáhlé literatury, tak při finalizaci textu. Rád bych zde poděkoval Aleně Kabelové, Marii Kalátové, Haně Železné, Stanislavě Novákové, Heleně Klímové, Jaroslavě Škudrnové, Jindřichu Hospaskovi, Michalovi Morawetzovi, Josefu Patákovi, Josefu Vackovi, Petru Kopičkovi, Eduardovi Mikuškovi. Za redigování textu pak Milaně Čechurové a za jeho konečnou finalizaci Filipovi Outratovi.

1. KAPITOLA

Králové dlužníci – šlechtici věřitelé

Po stopách přemyslovsko-lucemburských dluhů

Dne 21. června roku 1305 zemřel na Starém Městě pražském v domě zlatníka Konráda Václav II. Českému a polskému králi bylo pouhých 34 let. Patřil k předním evropským vladařům své doby. K jeho postavení mu výrazně pomohly vysoké důchody, které plynuly z těžby stříbra, ale i z ražby pražských grošů.1 Však nikoli náhodou je s tímto Přemyslovcem spojena mincovní a horní reforma.2

V těchto souvislostech může překvapit, že ani tak bohatému a mocnému vladaři, jakým byl bezesporu Václav II., se nevyhnuly dluhy. Dokonce i takové, které zůstaly nesplaceny – a to nejen krátkou dobu po jeho skonu. Těžba stříbra nebyla tehdy spojena jen s rodící se Kutnou Horou, ale nemálo i s blízkým sedleckým klášterem. Ten patřil v době Václavova úmrtí k nejbohatším klášterním založením v království. Však právě tento cisterciácký klášter půjčoval nejen posledním Přemyslovcům, ale i prvním Lucemburkům kulaté sumy peněz. S jejich splácením to už bylo horší…

Dne 15. dubna roku 1341 vydal Jan Lucemburský pro sedlecký klášter privilegium, ve kterém jej na dobu deseti let osvobodil od placení všech berní.3 Teprve v této souvislosti se dozvídáme, že král Václav II., který byl v té době bezmála 36 let mrtev, dlužil klášteru 4000 kop grošů českých, což odpovídalo asi 840 kg stříbra.4 Sám král Jan si vypůjčil od sedleckých cisterciáků hned 10 000 kop grošů českých. Pro představu: jednalo se o více než 2 tuny drahého kovu. K tomu lze připojit i jeho další půjčky, o kterých víme; z roku 1312 dvě.5 Klášter za tyto půjčky (údajů k nim je zachován pouze zlomek) urozeným osobám zaplatil vysokou cenu, a to nejen obrazně. Již v roce 1334 dosáhl jeho dluh 600 hřiven (více než 150 kg) stříbra. O tři dekády později se vyšplhal na 5000 kop grošů českých (1100 kg stříbra).

Bilance pasiv starobylého kláštera z roku 1409 prozrazuje, že se ocitl na pokraji bankrotu – moderně vyjádřeno. Součet jeho pohledávek dosáhl výše 17 000 uherských zlatých.6 To odpovídalo 6708 kopám grošů českých či více než 684 kg stříbra. Nepřekvapuje proto, že jen o pár let později byl osvobozen od placení všech berní a označen jako „pauper“, tedy „chudý“.

Nedaleko Chebu, na německé straně hranic, stojí dodnes jiný cisterciácký klášter – Waldsassy (něm. Waldsassen). Byl založen již roku 1133 a ve středověku měl vždy těsné vztahy s řadou českých panovníků. V případě Jana Lucemburského byl tento vztah zvlášť těsný: v březnu roku 1338 totiž český král přiznal, že dluží klášteru vpravdě kulatou sumu 30 000 kop grošů českých.7 Těžko si to představíme, ale šlo o 4,5 tuny drahého kovu! Zde musím učinit drobnou poznámku k hmotnosti grošové měny. Přibližně do poloviny 14. století ji lze takto uvádět. Od druhé poloviny tohoto věku byly pražské groše lehčí, s menším obsahem stříbra, proto přepočet na kilogramy či tuny stříbra provádím pouze výjimečně.8

Než se vrátíme zpět k dluhům Jana Lucemburského, musím poznamenat, že na tomto místě nelze sledovat celou složitou a mnohdy velmi nepřehlednou strukturu příjmů středověkých panovníků. To je téma na samostatnou objemnou publikaci. Jde mi zde pouze o to, abych připomněl, že po panovnících zůstávaly dluhy, ale také naznačil, od koho mohli v případě potřeby získávat finanční prostředky. Kdo byl ochoten či připraven půjčit hotovost, přestože riskoval nesplacení, resp. nevrácení svých peněz.

Může padnout otázka, jak bylo možné, že si panovník mohl půjčovat tak vysoké sumy od klášterů, někdy dokonce nevratně. Čeští králové měli na takovouto „pomoc“ právní nárok.9 Měli totiž ve svých rukou tzv. zakladatelská práva ke klášterům, které založili (např. Kladruby, Zlatá Koruna), případně k těm, které fundovali šlechtici. Pokud vymřely jejich rody, přešla ona práva na panovníka (Sedlec, Teplá, Milevsko). Existovala také založení, která byla trvale v rukou rodu fundátorů (Vyšší Brod, který drželi Vítkovci, posléze Rožmberkové). Panovník mohl v určitém případě odebrat klášteru nemovitý i movitý majetek a použít jej pro své potřeby. I z tohoto důvodu mohl být Václav II. dlužníkem sedleckého kláštera, právě tak jako Jan Lucemburský.

V průběhu 14. století se vyprofiloval tzv. komorní majetek do tří hlavních položek: královské kláštery, královská města, královské hrady. Uvidíme, že právě v tomto věku se posouvaly zdroje královských příjmů od klášterního k městskému majetku.

Když přehlížíme půjčky Jana Lucemburského během celého dosti dlouhého období jeho vlády, nepřehlédneme, že jejich těžiště se nacházelo mimo České království. Bylo to způsobeno předně tou prostou skutečností, že tento vladař trávil velmi mnoho času mimo hranice svého království. A kde se právě pohyboval, tam potřeboval peníze a tam si je také půjčoval. Jednalo se jak o Lucembursko, tak o francouzské království. Nechyběly ani některé oblasti říše. Zde bylo centrum v Trevíru, kde vykonával po dlouhá desetiletí úřad tamního arcibiskupa Janův strýc Balduin Lucemburský.10

V úvahu padá rovněž řada finančních kontaktů Jana Lucemburského a římského krále a císaře Ludvíka Bavora, jehož dlouhá vláda v letech 1314–1347 z nemalé části kopírovala české kralování prvního Lucemburka. Některé sumy, které měly putovat mezi oběma vladaři, byly tak vysoké, že mám jistou pochybnost, zda byly vůbec reálné. Mohlo se jednat, alespoň podle mého názoru, o politický akt, který byl vyjádřen peněžní částkou, jež mohla být pouze symbolická. Tyto otázky bude třeba teprve studovat.

Vydejme se po stopách některých půjček krále Jana. Snad ani nepřekvapí, že na počátku stála pohledávka po Janovu otci Jindřichovi VII., kterou mladičký český král ještě za Jindřichova života – v roce 1311 – převedl na některé říšské hodnostáře. Jednalo se o 2000 hřiven.11 O rok později se zavázal splatit pohledávku neurčité výše rakouského vévody Leopolda Habsburského. V roce 1314 slíbil král Jan zaplatit Janu Sponheimskému 1000 hřiven.12

Zmínil jsem se o významu trevírského arcibiskupa Balduina Lucemburského pro Janovy finance.13 V roce 1316 byl Balduin věřitelem římského krále Ludvíka, kterému měl půjčit 40 000 liber feniků, a synovci Janovi 18 000 ve stejné měně. V srpnu roku 1316 se král Jan přiznal k dluhu 12 000 kop pražských grošů, které měl splatit opět svému strýci Balduinovi. Dluh se měl splácet z výnosu kutnohorských dolů, a to po 100 hřivnách (25 kg stříbra) týdně.14 Složitost a jistá neprůhlednost těchto operací je podle mého soudu násobena tím, že o čtyři roky později se Ludvík, tehdy již římský císař, přiznal k dluhu Janovi Lucemburskému ve výši 35 000 hřiven; za to mu dal do zástavy některá říšská panství.15

Nadále nebudu s těmito vysokými částkami pracovat. Vyžadují si totiž speciální studium.16 Jde například o to, zda se věřitel v majetky skutečně uvázal, nebo došlo-li k jiným skutečnostem. Chtěl jsem uvedenými příklady z počátku vlády prvního Lucemburka pouze demonstrovat, o jak složité a komplexní téma se jedná. Dál se budu zabývat jen nespornými půjčkami českého krále, a to jak jako dlužníka, tak i jako věřitele.

Škála Janových půjček byla neobyčejná. Na počátku roku 1319 zaplatil jistý Pešek ze Střekova 250 kgč za ves Čahostice a podíl na mýtu v Litoměřicích a Ústí nad Labem.17 V tomto případě patrně uvedený šlechtic půjčil panovníkovi peníze a ten mu místo splátky poskytl uvedenou nemovitost a důchod. V roce 1326 si půjčil Jan Lucemburský od bratří z Zweibrücken 2200 liber.18 Vidíme ale, že české prostředí mu neposkytlo mnoho prostředků.

Rokem 1330 začínají půjčky francouzských šlechticů králi Janovi: Jean de Hainant z Beaumontu (219 „petits florins“), Engelbert de la Marck (500 „livres de petits tournois“).19 V roce 1332 neuvedený úředník z Namuru půjčil Janovi 2000 livres;20 Jean de Hainaut půjčil dalších 2512 zlatých florentských.21 Od vévody z Hainaut si král mohl půjčit celkem snad až 70 000 zlatých.22

V roce 1334 měl Rainald, hrabě z Geldern, půjčit Janovi Lucemburskému 20 000 zlatých.23 Proběhlo ještě další jednání, patrně o převodu půjčky Ludvíka Flanderského, zde se jednalo o 15 000 kgm.24 V témže roce kvitoval král Jan přijetí 6000 + 10 200 + 9000 zlatých florentských od hraběte flanderského.25 Stále ještě v roce 1334 měl vévoda brabantský poskytnout Janovi dalších 50 000 liber.26 V říjnu toho roku přidal týž vévoda 7700 zlatých florentských a vzápětí dalších 1300 zlatých.27 A ve stejném roce dodal vévoda brabantský další peníze.28 Jan Lucemburský v tomto čase pobýval v Paříži. Získal půjčku i od města Bruselu ve výši 1000 liber.29

Proč právě v této době sledujeme rychlý sled peněžních operací pro českého krále? Odpověď není složitá. V rámci svých diplomatických a jiných politických aktivit se Jan Lucemburský doslova ponořil do politických a mocenských příběhů na francouzsko-lucemburském pomezí. Zde bylo konfliktní pole namířeno proti Brabantsku. Dokonce i ve vzdálených Čechách se za tímto účelem měla vybírat mimořádná berně.30

Zdá se, že si český panovník dal po tomto dění v západní Evropě jistý odpočinek. Ale jak bylo možná součástí jeho přirozenosti, nemohl být bez těchto sporů nadlouho. V letech 1337–1339 jako by si předchozí dobrodružství zopakoval31 i se všemi průvodními jevy, jako byly půjčky, dluhy z nich plynoucí apod. Ovšem roku 1340 nastal v životě tohoto dobrodružství hledajícího Lucemburka zásadní zlom. Oslepl na obě oči! Pro člověka jeho naturelu se muselo jednat o naprostou životní katastrofu.32 Po jeho boku, a to i v záležitostech půjček a dluhů, proto stále častěji vystupoval mladý Karel, příští Karel IV. (nar. 1316).

Poslední tři roky Janova života byly rovněž naplněny nemalou dluhovou agendou. I v tomto případě byl král Jan orientovaný na Francii, jsou známy různě vysoké částky půjček. Snad podstatnější ale bylo, že si v srpnu roku 1345 vypůjčil 1400 hřiven od městské rady ve Vratislavi.33 Za pobytu v Trevíru v červnu roku 1346 nechal Jan vystavit svědectví, že je spolu se synem Karlem dlužen jejich příbuznému, arcibiskupovi Balduinovi, vpravdě kulatou sumu 30 000 zl. florentských. O pár dnů později se přiznal k další půjčce od svého strýce ve výši 6383 zlatých (sic!). A Jan Lucemburský myslel rovněž na připravovanou volbu svého syna Karla římským králem. K tomuto účelu byl připraven vydat značné peněžní prostředky, které si přirozeně z větší části musel půjčit.34

Volba Karla IV. římským králem proběhla dne 11. června roku 1346. Následovala korunovace v Bonnu, nikoli tedy v Cáchách (Aachen), což v té době nebylo možné. Jan Lucemburský zemřel v bitvě u Kresčaku 26. srpna téhož roku. Pohřben byl v Lucemburku 7. září 1346.35 Snad ani nepřekvapí, že si právě zvolený římský král musel na převoz ostatků svého otce vypůjčit…36

Dluhy Otce vlasti

Životní příběh Karla IV. je dostatečně známý, nemusím proto uvádět na tomto místě jeho rekapitulaci. Chci se podívat na činy velkého vladaře prizmatem jeho možných půjček, dluhů a s nimi spojených finančních operací. Je to poněkud netradiční pohled, který naprosto nesnižuje epochální význam tohoto vladaře. Soudím, že dokonce naopak, protože pro plnění svých životních, dynastických či státních cílů dokázal využít peněžní prostředky, které mu tehdejší střední Evropa nabízela.

Karlovi bylo třicet let, když byl zvolen římským králem a posléze králem českým. Je pozoruhodné a možná symptomatické, že na sklonku roku 1346 vyjednával s prastrýcem Balduinem v Trevíru stejně jako před pětatřiceti léty jeho otec Jan. Jedním z výsledků tohoto setkání byla půjčka poskytnutá Karlovi arcibiskupem, a to ve výši 11 000 zlatých florentských.37 Trevírský arcibiskup, který vykonával úřad dlouhých 47 let, tak byl nejen klíčovou figurou pro politické směřování svých lucemburských příbuzných, ale byl doslova bankéřem několika jejich generací. V porýnském Trevíru pobyl Karel s manželkou Blankou téměř půl roku. Poté se přesunul do Čech.

V průběhu roku 1347 si Karel v říši vypůjčil – pouze ve zlaté měně – více než 63 000 florentských zlatých a dalších více než 20 000 v různých soudobých měnách (pražských groších či librách feniků).38 Obhlídku finančních operací v prvním tříletí panovníkova vladařství ukončím v roce 1348, v roce tak důležitém pro české dějiny. Jen výše půjček ve florentských zlatých se blížila 85 000, další desetitisíce pak v jiných měnách, pražské groše nevyjímaje. I v tomto případě stojí za zmínku, že se jednalo z dnešního pohledu o zahraniční, nečeské půjčky či šířeji finanční operace, které Karel IV. prováděl v říši z titulu římského krále.

V roce 1348 se objevují již také panovníkovy pohledávky vázané na české prostředí, konkrétně na královská města. Myslím, že to dobře odráží vzrůstající prosperitu těchto urbánních sídlišť. Na rozkaz Karla IV. měla královská města v Čechách zaplatit Šimonovi z Lichtenberka 1900 kop gr. českých. Vypovídá o tom v roce 1349 dokument z 13. července 1348.39 Jiný rozměr představovaly splátky jednotlivých měst za královy dluhy. Na počátku roku 1351 se zavázali Litoměřičtí, že budou každoročně splácet věřitelům českého krále 54 kop gr. českých.40 Pozoruhodné je, že v dokumentu není ani rámcově stanoveno, jak dlouhá má být tato povinnost… Pět, deset, či více let? V pozdějších dobách bývala taková půjčka zpravidla vymezena jednou dekádou.

Vzhledem k rozsáhlé a členité problematice Karlových financí se chci dále zaměřit pouze na tři témata: římskou cestu v letech 1354–1355, získání Braniborska v roce 1373 a volbu Karlova prvorozeného syna Václava římským králem v roce 1376. Jednalo se o klíčové okamžiky politiky Karla IV. v oněch dekádách.

Římská cesta Karla IV. začala na začátku listopadu roku 1354 a skončila v srpnu následujícího roku.41 Finanční operace s ní spojené přesáhly poněkud 20 000 peněžních jednotek v různých měnách. Bezprostřední půjčky přitom tvořily v podstatě nevelkou část těchto finančních prostředků,42 od platby 15 „malých florentských“ městečka Moriano,43 které se nachází v Lombardii, až po velké sumy vzešlé z jednání s Florenťany.44 Ale pozor, od podzimu roku 1355 se začala rozbíhat říšská korunovační berně, která měla být splácena na svátek sv. Martina.45 Z toho je patrné, že římská cesta „za císařskou korunou“ byla chápána jako státní záležitost, která měla mít náležitou podporu říšských stavů. V tomto případě se jednalo zejména o říšská města, jak ukazují jejich splátky – např. Rotheburg 800 liber haléřů,46 Kaufbeuren 187,5 zlatých,47 Überlingen 437 zlatých48 a konečně město Nördlingen, jež mělo zaplatit 750 zl.49 V případě dvou naposled uvedených měst panovník přímo nařídil, aby zaplatila uvedenou sumu „za jeho cestu do Říma“.

Nevíme sice, kolik Karlova římská jízda stála, ale můžeme si učinit alespoň rámcovou představu. Když v roce 1401 vyrazil Ruprecht Falcký, nově zvolený římský král, do věčného města, vydal za první měsíc této cesty přes 100 000 zlatých.50 Dodávám, že jeho cesta skončila neúspěšně a na císařskou korunovaci v Římě se čekalo až do roku 1433, kdy ji absolvoval Karlův syn Zikmund – po 78 letech…

Jedním z velkých projektů císaře Karla IV. bylo získání braniborské marky v roce 1373. Karel dlouhodobě uskutečňoval plán, obvykle nazývaný „Nové Čechy“, v jehož rámci získal množství lén, která se nacházela mezi zemskou hranicí a Norimberkem. Za jednotlivé statky vydával nemálo peněz. Po roce 1370 však radikálně změnil tyto své ideje a přetavil je do nového pojetí svého státoprávního programu. Tato změna možná souvisela s hledáním „raison d’etre“ pro syna Zikmunda, který se narodil v roce 1368 na Pražském hradě. Ten se posléze opravdu markrabětem braniborským stal.51

Karlovy snahy o získání Braniborska se rozběhly zjara roku 1373.52 Jednalo se o velmi nákladnou operaci, která Karla IV. stála ohromné peníze. Ale nejen jeho! Zásadní roli v této operaci sehráli norimberští finančníci. Ti se značně podíleli na celkové částce 200 000 zlatých, jež získali v hotovosti Wittelsbachové, kteří marku do té doby drželi.53 Ovšem peníze pro uvedené finančníky získal císař Karel tak, že nařídil řadě říšských měst, aby do Norimberka odvedla značné finanční prostředky.54 Měšťané z Esslingen měli dodat dokonce 10 000 zl.,55 samotný Norimberk stejně jako Ulm po 18 000 zl.56 Prodejní cena Braniborska ležela však podstatně výše – mohla překročit astronomickou částku půl milionu zlatých.57

Na získání obrovských financí na tuto akci se podílelo i České království a Markrabství moravské. Dokládá to dokument z 11. října roku 1373, z něhož vyplývá, že císař Karel, jeho syn Václav (bylo mu tehdy 12 let) a s nimi i pražský arcibiskup Jan Očko z Vlašimi potvrzují, že dluží moravskému markraběti (panovníkovu bratrovi) Janu Jindřichovi značnou sumu ve výši 64 000 florentských zlatých.58

Do snahy o získání potřebných financí byla zapojena i některé česká královská města – pražské souměstí, Kutná Hora, Tachov a Domažlice. Stala se rukojmími (ručiteli) dvou plateb, které císař Karel směroval Ottovi, falckraběti rýnskému. Jednalo se o týdenní plat 60 kop gr. českých po dobu jednoho roku a sumu 3000 kgč. Stanovený týdenní plat mohl být také uhrazen jednou částkou ve výši 30 000 kgč, což mohla být suma, kterou císař dlužil falckraběti.59 V tomto případě šlo ale jen o jakousi předehru. Ve stejný den (11. října 1373) si Karel IV. vyžádal rukojemství pražského souměstí, Plzně, Stříbra a Klatov za sumu 100 000 zlatých. Bylo to pro případ, že by císař nepostoupil do určitého termínu Ottovi, falckraběti a vévodovi bavorskému, čtyři říšská města. Pokud by uvedená města toto rukojemství odepřela, měl panovník platit Ottovi 10 000 zlatých ročně. Oba dokumenty se přirozeně týkaly Braniborska.

Další dokumenty prozrazují platby říšských měst v čele s Norimberkem; tam byly mobilizovány značně vysoké finanční prostředky – 20 000 zlatých.60 Některé transakce přešly i do roku 1374. Tehdy se také Braniborsko stalo součástí Koruny české.61 Téměř současně zahájil Karel IV. přípravy k římské volbě svého syna Václava, jemuž v roce 1374 bylo 13 let.62 Několikaleté přípravy byly dovršeny až v létě roku 1376.

Nejednalo se přitom jen o dlouhý řetězec diplomatických jednání a cest po říši, ale také o velmi značné finanční výdaje, které si tento záměr, jenž měl ve své době poměrně značný zástup odpůrců, vyžádal. Stačí se podívat na dohodu Karla IV. s trevírským arcibiskupem Kunem z 11. listopadu roku 1374,63 v níž se to finančními částkami značné výše jen hemží. Šlo v podstatě o jakýsi nástin podmínek, za kterých byl jeden ze sboru kurfiřtů ochoten volit Karlova syna. Hlavním nástrojem ve velmi široké diplomatické ofenzivě císaře Karla byly zkrátka peníze, jak prozrazuje zachovaná dokumentace těchto jednání stejně jako smlouvy, které z nich vzešly.64

Mezi řadou různých finančních transakcí vynikla ta z dubna roku 1376, kdy císař potvrdil mohučským měšťanům platbu ve výši 71 000 zlatých.65 Jednou z klíčových osobností ve finančních záležitostech byl mistr císařské komory Těma z Koldic. Karel IV. mu v uvedeném měsíci nařídil, aby dvě značně vysoké sumy – 14 300 kgč a 17 110 zlatých – uložil pro budoucí užití do úschovy u představených města Norimberka.66 V příštích dnech následovaly zástavy říšských měst či panství různým osobám. Uvedu jen jeden příklad. Dne 31. května 1376 zvýšil císař arcibiskupovi Kunovi z Trevíru zástavní sumu měst Boppard a Wesel a dalších statků z 50 000 hřiven stříbra na 60 000 hřiven.67 Mimochodem posledně uvedený číselný údaj odpovídá 15 tunám stříbra… Aniž bych mohl jít na tomto místě do detailu, v letních měsících roku 1376 dosáhly zástavy výše 160 000 florenských zlatých.68

Volba Václava římským králem proběhla 10. června 1376 ve Frankfurtu nad Mohanem. Byla jednomyslná, nevlastního bratra volil i markrabě braniborský – osmiletý Zikmund Lucemburský. V tomto kontextu bývá velmi kladně hodnocena schopnost císaře Karla na poli financí, někdy se setkáváme až se superlativy.69 Osobně bych byl zdrženlivější…

Ale nešlo tu jen o půjčky. Dne 19. prosince 1376 slíbil Karel IV. svému synovci Joštovi, markraběti moravskému, splatit 64 000 zlatých, které si před třemi roky vypůjčil od jeho otce Jana Jindřicha.70 Doba splatnosti byla stanovena do 2. února 1377, později však došlo k prodloužení termínu splátky do 7. května 1378. Listinu ovšem vydával již mladý římský král Václav.71 V květnu roku 1378 pak byli Karel s Václavem nuceni pronajmout Joštovi Kladsko. Pro tohoto Lucemburka to mělo značný význam, šlo o první majetkovou akvizici mimo moravské hranice.72 Další dokument k uvedené pohledávce nebyl za Karlova života vydán a císaři se již nedostalo času, aby půjčku splatil. Na tomto místě je možné doplnit, že Karlův mladší bratr, moravský markrabě Jan Jindřich, zemřel v roce 1375 a nejenže nezanechal žádné dluhy, ale zůstalo po něm i jisté množství hotových peněz, které zdědil jeho syn markrabě Jošt.73

Teprve na konci února roku 1388 se výše uvedená dlužná suma objevila znovu.74 Král Václav IV. předal markraběti Joštovi za oněch vypůjčených 64 000 zlatých lucemburské vévodství a alsaské fojtství. Mělo se tak stát místo dosavadních zástav. Jošt se však tehdy fojtství vůbec neujal, zastavil mu je znovu právě král Václav až roku 1394.75

Po smrti Karla IV. 26. listopadu 1378 zachycujeme jen ojedinělé reflexe jeho případných dluhů, které by se za dlouhé vlády jeho poněkud nešťastného syna Václava IV., jenž byl českým králem v letech 1378–1419 a římským králem v letech 1376–1400, mohly objevit.76 Taková poměrně výjimečná zpráva pochází z prosince roku 1393.77 Jan Zhořelecký, tehdy markrabě braniborský, se zavázal markraběti míšeňskému Vilémovi, že pokud by Janův starší bratr král Václav IV. zemřel, zaplatí dluh, který měl Václav stejně jako jeho otec Karel IV. u Míšeňských. Jednalo se o sumu 100 000 zlatých.

Pohledávky Václava IV.

Václav IV. spatřil světlo světa v Norimberku 26. února 1361 jako prvorozený syn Karla IV. a jeho třetí manželky Anny Svídnické. Dne 15. června roku 1363 byl jako dvouleté batole korunován českým králem. 10. června roku 1376 byl zvolen římským králem a 6. července téhož roku v Cáchách (Aachen) korunován. Jeho velmi dlouhá vláda v Čechách mezi léty 1378 a 1419 byla naplněna nemalými rozpory a konflikty, ve značné míře i s jeho dosti početným příbuzenstvem. Tato složitá konfigurace byla nejlépe zachytitelná ve vztazích k nevlastnímu bratru Zikmundovi a k bratranci Joštovi, nejstaršímu synovi Jana Jindřicha.

Jošt byl nejen dlouhá léta markrabětem moravským, ale dokonce v letech 1410–1411 také římským králem.78 Ve své době byl považován za schopného finančníka. Nepřekvapuje proto, když se v červnu roku 1383 dozvídáme, že se král Václav IV. zavázal zaplatit markraběti Joštovi dlužných 40 000 zlatých do příštího sv. Jiří.79 V roce 1385 se Václav IV. zúčastnil převodu braniborské marky právě na markraběte Jošta za 50 000 kop gr. českých. Zda se v této transakci skrývaly nějaké Joštovy pohledávky, nelze říci.

Václav IV. výrazně pokročil v uplatňování systému pronajímání komorního majetku a platů, jež se na něj vázaly či z něho vycházely. Zejména se to týkalo klášterní a městské berně. Do těchto operací byly jistě zčásti zahrnuty i vlastní dluhy panovníka. Z mechanismu splácení plyne, že byly v podstatě ztotožňovány s komorními dluhy. Výjimky přirozeně existovaly. Ty máme výrazněji sumarizovány v roce 1397, kompletněji o dvě dekády později,80 kdy nacházíme bilanci soukromých půjček panovníkových (pokud to tak mohu vyjádřit) ve výši 1370 kgč. Ovšem suma všech zástav byla podstatně vyšší – 5659 kgč 20 gr.

Zde sice většinou nelze oddělit privátní kroky panovníkovy od takříkajíc státních financí, klíčový byl ale onen princip převodu komorních platů na konkrétní jednotlivce. Ti si je posléze vybírali přímo v těch kterých městech či klášterech. Tento princip po roce 1420 dále rozvinul Zikmund Lucemburský stejně jako jeho nástupci na českém trůně, až po Habsburky v 16. století.

V královských registrech nacházíme jen nemnoho dokladů o půjčkách tohoto panovníka a jejich splácení. Takovou může být rozsáhlá zástava majetků v Sasku a v Lužici v hodnotě 58 000 kop gr. č., učiněná v roce 1379 ve prospěch Těmy z Koldic. Šlo o významnou osobnost ve službách lucemburských panovníků, která řídila dlouhá léta finanční operace císaře Karla a až do své smrti (roku 1383) i Václavovy finance.81 Dále nacházíme řadu menších zástav nemovitostí ležících v říši. V roce 1395 zastavil Václav IV. hrad Sternstein s okolními lokalitami za 2000 kgč,82 v roce následujícím hrad Hiltpoltstein za 1000 kgč, s připsanými 400 zl.83 V roce 1402 pronajal hrad Beheimstein s příslušenstvím Janovi Hohenzollernovi, jinak norimberskému purkrabímu a manželu Václavovy sestry Markéty Lucemburské. Výše zástavy činila 20 000 zl.84 Tyto majetky tvořily systém „feud extra courtem“ – šlo o léna české koruny nacházející se v říši.85

V roce 1398 si Václav IV. vypůjčil od vévody Ludvíka Orleánského 50 000 franků.86 Bylo to během jediné samostatné panovníkovy cesty do Lucemburska a do Francie, jež měla svoje hořké finále 23. března roku 1398 v Remeši, korunovačním městě francouzských králů. Král Václav IV. byl totiž tak silně opilý, že nebyl schopen komunikace se svým protějškem, jímž nebyl nikdo jiný než duševně chorý francouzský král Karel VI.87 Setkání obou korunovaných hlav tehdy vypadalo nemálo bizarně…

Nejednalo se ale jen o vysoké půjčky, které získával Václav IV. z říše, případně z Francie. Ty domácí, české, se týkaly menších sum. Typická byla např. půjčka z roku 1400, kdy Oldřich Zajíc z Házmburka, mistr královské kuchyně, půjčil panovníkovi 1000 kgč.88 Splácet tuto částku měl však strahovský klášter. Jednalo se o typický mechanismus, který se za dlouhé Václavovy vlády plně rozvinul. Stejný průběh měla půjčka 1000 kgm od Jaroslava z Opočna. Úrok 100 kgč byl zapsán na berni vilémovského kláštera.89 Král si půjčoval i od členů svého dvora.90 Jeho podkomoří Mikuláš z Prahy, který zastával úřad v letech 1403–1404, byl věřitelem krále, kterému půjčil 2263 kgč.91 V roce 1403 dlužil Václav IV. Janu Krušinovi z Lichtenberka 2000 kgč; v té částce mu zastavil zboží Albrechtice.

V roce 1405 vyrovnával Václav IV. půjčku od Habarta z Hertenberka.92 Geneze tohoto dluhu jde nazpět k samotným počátkům Václavovy vlády. Tehdy zastavil Janovi, landkraběti z Leuchtenberka, jemuž dlužil 9775 zl., hrad Kašperk. Landkrabě dále pronajal hrad Habartovi z Hertenberka za 2964 zlatých a poskytl mu všechny dokumenty. Ty Václav IV. potvrdil s tím, že hrad může být vyplacen v původní zástavní sumě. V roce 1411 získal (= vyplatil) hrad Petr Zmrzlík ze Svojšína, v letech 1406–1419 nejvyšší mincmistr Českého království.93 I tento příběh vazby majestátního hradu a královy půjčky prozrazuje, jak je někdy složité proniknout jak ke vzniku dluhu, tak k jeho případnému splácení. Mezi oběma akty mohl proběhnout dosti dlouhý čas.

Pokud jde o vlastní půjčky Václava IV., jedním z jeho velkých věřitelů, navzdory komplikovaným osobním vztahům, byl jeho bratranec Jošt. Toho lze bezpochyby nazvat největším lucemburským finančníkem. Představme si jen, že získal od Zikmunda Lucemburského Braniborsko, a to za sumu 563 261 zl. (!). Zde vzniká otázka, zda byl markrabě schopen tak vysokou částku opravdu fyzicky zaplatit.94 Každopádně rukama tohoto moravského markraběte procházely závratné sumy. Řada peripetií z operací s vysokými finančními částkami prozrazuje, že neustále balancoval mezi aktivy a pasivy.

V roce 1405 si Václav IV. půjčil od Jošta 14 000 zlatých a přiznal se ke dluhu 2000 hřiven (vázaných na důchod z kutnohorské urbury) a 2000 kgč z příjmů českých měst.95 Tato vysoká půjčka nebyla patrně splacena.96 Nicméně na sklonku roku 1405 zastavil Václav IV. Joštovi Kladsko a Frankenstein, a to výslovně jako splátku svých předchozích dluhů, jejichž výše ovšem nebyla specifikována.97

Již v roce 1401 koupil Václav IV. od bratrance Jošta hrad Ronov za 8000 kgč, které však neuhradil. Za to zapsal markraběti úrok 800 kgm na městských sbírkách královských měst Nymburk, Čáslav, Kolín, Kouřim a Ústí nad Labem.98 Listina byla vydána 14. září 1401. Ve stejný den spatřil světlo světa ještě jiný dokument. Václav pronajal Joštovi doživotně obě Lužice (Horní a Dolní). Po Joštově smrti se měly obě korunní země vrátit do svazku zemí Koruny české. Jošt byl v té době jak markrabě moravský, tak markrabě braniborský a nositel dalších důstojenství.99 Uvedená doživotní zástava může stěží představovat reciproční krok za něco jiného než za vysokou finanční dotaci.

Jistou návaznost na transakce s Joštem má zástava několika hradů knížeti z Muerse Bedřichovi (Fridrichovi) za 18 000 zlatých.100 V roce 1415 byly zastaveny Lužice Hynkovi Hlaváčovi z Dubé a z Lipé a Hanušovi z Polenska v hodnotě 5000 kgm.101 Následovaly další podobné zástavy.102 Zde zůstává otevřenou otázkou, kolik z těchto vysokých částek bylo zaplaceno, případně alespoň částečně, a kolik jich zůstalo jen v deklarativní rovině.

Do této skupiny zástav jistě náleží i zapsání lucemburského knížectví a alsaského fojtství v hodnotě 120 000 zlatých Alžbětě Lucemburské. Provedl je Václav IV. v roce 1411.103 Alžběta byla poslední členkou lucemburského rodu. Jejím úmrtím v roce 1451 vyhasl tento rod i po přeslici.

Na tomto místě mohu vhled do financí a zejména dluhů Václava IV. ukončit. Pokud si položíme základní otázku, zda tento panovník zanechal nějaké dluhy, můžeme odpovědět kladně. Nejsme ovšem s to stanovit, ba ani odhadnout, o jak vysoký dluh se jednalo. Je to i z již zmíněného důvodu, že v podstatě neexistoval rozdíl mezi dluhy osobními a pasivy, která vycházela z komorních financí. Z rozptylu nejrůznějších finančních operací podle mého soudu dostatečně jasně plyne, že Václav IV. postrádal konkrétní finanční strategii. Ta je možná zachytitelná v případě jeho bratrance Jošta. I pro Václava IV. platilo, že „nebyl šetrný a opatrný hospodář“.104 Ostatně nejsem si jist, zda doba těchto velkých Lucemburků takovéto pojmy vůbec znala.

Dluhy Zikmunda Lucemburského

Zikmund Lucemburský se narodil 14. února roku 1368 na Pražském hradě jako syn Karla IV. a jeho čtvrté manželky Alžběty (Elišky) Pomořanské. Již jako pětiletý se stal markrabětem braniborským (1373). V roce 1387 byl zvolen uherským králem; tuto hodnost vykonával až do své smrti, tedy déle než půlstoletí.105 Aniž bych na tomto místě mohl vyjmenovat všechna jeho důstojenství, musím připomenout, že od roku 1411 byl římským králem, po římské jízdě roku 1433 se stal císařem. Konečně v letech 1420–1422 a 1435–1437 byl českým králem.

Vzhledem k množství titulů, kterých se tomuto poslednímu Lucemburkovi dostalo a které si nepochybně vyžadovaly značné finance, se na tomto místě mohu zaměřit pouze na Zikmundovy dluhy v Čechách a případně dluhy v lucemburském rodě, které zůstaly po předchozích panovnících. Jedna taková pohledávka byla řešena v červnu roku 1417, kdy královi důvěrníci dojednali s vévody Rudolfem a Albrechtem Saským splátku dluhů, které u saských vladařů zanechali císař Karel IV., jeho syn Václav IV. i Zikmund Lucemburský.106

Za Václava IV. se Zikmund Lucemburský v létě roku 1420 zavázal zaplatit Karlovi z Hessburgu dlužnou částku 800 zlatých.107 Při pobytu v Řezně v září a říjnu roku 1422 jednal se svým blízkým spolupracovníkem Leopoldem z Leuchtenberka, který se zúčastnil Zikmundova tažení do Čech. Lucemburk mu hodlal nahradit škody, které landkrabě utrpěl v bojích s „kacíři“. Současně mu slíbil splatit část dluhů, které u pana Leopolda zanechal král Václav IV. Splátka byla ve výši 3000 rýnských zlatých.108 Podobných reminiscencí na Václava IV. najdeme v Zikmundových platbách nepochybně víc.

Řadu dluhů ovšem zapříčinil svým jednáním sám Zikmund Lucemburský. Vedle možností, které uplatňovali při řešení splátek již jeho lucemburští předkové, tedy zástavy různých majetků a úřadů, zavedl poslední Lucemburk jistou inovaci: zástavu klenotů. Jednalo se patrně o flexibilní způsob, jak se rychle dostat k hotovosti. Při pobytu v Kutné Hoře v srpnu roku 1420 zastavil vévodovi Jindřichu Bavorskému klenoty v sumě 6000 uherských zlatých s tím, že pokud by Zikmund nesplatil dluh do 2. února následujícího roku, může si vévoda klenoty ponechat. Ale to nebylo vše. S odstupem několika dnů navýšil Zikmund půjčku na 9000 uherských zlatých. K tomu účelu přibyl počet klenotů, které dal panovník do zástavy.109 Počátkem února roku 1421 se Zikmund pohyboval se svým doprovodem v západních Čechách, v okolí města Stříbra a kláštera v Kladrubech. V roce 1421 pobýval panovník v Čechách dlouhodobě, aby se posléze přesunul do horních Uher (dnešní Slovensko), počátkem roku 1422 se opět vrátil do Čech, ke Kutné Hoře. Uvádím to proto, že není k dispozici žádný doklad jeho kontaktu s bavorským vévodou. Naopak v té době přibyly některé půjčky, v nichž Zikmund ručil opět svými klenoty.110

Když obrátíme pozornost k Zikmundovu působení jako českého krále v letech 1420–1422 a 1435–1437, zjišťujeme, že bylo ve znamení téměř nekonečného proudu zástav zejména církevního majetku, ale i dalších položek komorních statků, kterými mohl disponovat.111 Neměli bychom přehlížet, že nejedna zástava či peněžní operace proběhla v mezidobí uvedených let, například v roce 1425. O jejich legitimitě se později nepochybovalo. Těžiště zápisů ovšem pochází z let 1436–1437, kdy císař působil v roli českého krále. V některých případech zastavil celé klášterní komplexy jako Zlatou Korunu či Nepomuk ve výši několika tisíc kop grošů českých. V příslušných dokumentech jsou doslova „promísené“ nejrůznější finanční operace. Posuďte sami: V srpnu roku 1420 byl v Kutné Hoře vydán „list s menší pečetí krále Sigmunda, svědčící urozeným Bohuslavovi a Krušinovi, bratřím ze Švamberka, jimžto 4500 kgč a jich dědicům za jich zadrželej žold a škody, jakož s Bohuslavem na to počet skutečně měli, a 600 kop, kteréž jsou na městě lounském mít se pravili, a tj. v sumě 5200 kgč,112 všecka a všeliká zboží opatství kláštera Nepomuckého… požitky, které k komoře královské z toho kláštera na každé léta vycházet mají, jménem zástavy zastavil jest, dokud by jim 5200 kgč nebylo zaplaceno“.113

Stojí za povšimnutí, že se nejednalo vždy jen o vysoké sumy, ale nejednou o operace s několika desítkami kop gr. českých. Leckdy se za zástavami skrývá třeba skutečnost, že některý šlechtic postavil určitý počet vojáků nebo mu bylo nutné zaplatit za jisté služby a podobně.

Podívejme se přehledně na Zikmundovu zástavní politiku v letech 1420–1437:114

výše zástav

panský stav

332 854 kgč

rytířský stav

136 226 kgč

města a měšťané

16 252 kgč

neurčení

2 726 kgč

dohromady

488 058 kgč

Jedná se na první pohled o značnou sumu, která je obsažena v celkem 563 zástavních listinách. Týkaly se jak diplomatických, tak jiných služeb (např. peněžní půjčky). Třeba namísto žoldu vydal Zikmund hned 156 zástavních listin.

Pokud jde o nemalé množství půjček různé výše, které za své dlouhé vlády Zikmund Lucemburský přijímal, stačí sledovat jeho itinerář, a to jak při cestách v Českém království, tak v říši, zejména ve druhé a třetí dekádě 15. století. V posledních dvou letech jeho života počet půjček poklesl, nicméně se tu objevují některé finanční resty. Např. v září roku 1435 se objevil starý dluh za víno, které panovník nakoupil před 7–8 lety v Burgundsku v ceně 600 zlatých.115 Musel splácet rovněž dluhy své manželky Barbory Celské. V dubnu 1436 požadovala vídeňská městská rada splacení bezmála 1000 zlatých.116 Také Norimberští, tedy obyvatelé města, ke kterému měli Zikmundův otec i bratr dosti úzký vztah, se nebránili půjčce císaři. Ta z července roku 1437 byla ve výši 2000 rýnských zlatých se splátkou do září 1438.117 Je zjevné, že k této splátce již nemohlo dojít v důsledku Zikmundova úmrtí.

Zikmund Lucemburský si na sklonku života vypůjčil od rakouského vévody Albrechta 3000 zlatých a 1500 liber vídeňských feniků.118 Šlo o Zikmundova zetě, manžela jeho jediné dcery Alžběty. Jak bylo typické nejen v této době, místo splátky uvedených částek následovala zástava určitého majetku, jehož výnos potom vlastně představoval splátku dluhu. V srpnu roku 1436 vydal Zikmund témuž vévodovi dlužní úpis na 1000 uherských zlatých.119 Dluh měl být splacen za pouhé tři měsíce… Další doklady o půjčkách a vztazích těchto dvou mužů nemáme, což ale vůbec nevadí. Je velmi pravděpodobné, že právě Albrecht Habsburský sehrával klíčovou roli Zikmundova finančníka.

Dlouhý život posledního Lucemburka skončil dne 9. prosince roku 1437 na znojemském hradě. Pokud máme hodnotit jeho dluhovou politiku, můžeme konstatovat, že se pohybovala v linii vytvořené jeho předky. Byl tu však byl velmi hmatatelný rozdíl, a sice průběh husitské revoluce, na kterou musel panovník adekvátně reagovat. Je nepochybné, že nejrůznější vojenské operace, politická jednání a v jejich rámci hledání kompromisů muselo stát značné peníze. A to se stále pohybujeme v rámci Českého království. Ale Zikmund byl i římský král a císař a také uherský král. A všechna tato jeho angažmá byla jistě extrémně finančně náročná, i když zčásti mohl být saturován jak uherskými zlatými doly, tak relativně fungujícím výběrem říšské berně.

Albrecht II. Habsburský

Albrecht II. byl druhý příslušník rodu Habsburků, který se stal českým králem. Prvním se stal Rudolf I. (cca 1281–1307). Pro oba muže bylo charakteristické, že jejich vláda v Čechách byla velmi epizodická, měřitelná na pouhých několik set dnů. Albrecht II. se narodil 10. srpna roku 1397 ve Vídni jako syn stejnojmenného rakouského vévody a Johany Bavorsko-Straubinské. V roce 1421 se zasnoubil s jedinou dcerou Zikmunda Lucemburského Alžbětou (1409–1442) a následujícího roku se s ní oženil. Již v roce 1423 rozhodl poslední Lucemburk, že Albrecht se stane jeho dědicem a pokračovatelem.120

Po Zikmundově smrti 9. prosince 1437, ještě na sklonku tohoto roku, byl v Praze zvolen českým králem právě Albrecht II. Již předtím, 18. prosince, byl zvolen v Bratislavě (Prešpurku) uherským králem. Volba římským králem proběhla ve Frankfurtu nad Mohanem 18. března 1438.

V říjnu roku 1439 se Albrecht v jižním Uhersku nakazil úplavicí a 27. října ve vísce Neszmély zemřel. Místo najdeme na pravé straně Dunaje mezi Komárnem a Štúrovem, přirozeně na maďarské straně. Teprve 118 dnů po Albrechtově skonu se mu narodil syn, pokřtěný podle uherského národního světce Ladislav. Jednalo se o pozdějšího českého a uherského krále Ladislava Pohrobka.

Přestože vláda Albrechta II. byla velmi krátká, byla zatížena značnými dluhy. Ty přirozeně nevznikly jen ve dvouletí, kdy si tento Habsburk užíval řadu královských hodností. Musíme počítat s tím, že se pohyboval v blízkosti svého pozdějšího tchána Zikmunda Lucemburského po dobu patnácti let. Albrechtův dluh dosáhl výše 300 000 zlatých, z toho půjčky od osob z Čech tvořily minimálně 50 000 zlatých a půjčka od někdejšího Zikmundova kancléře a rodáka z Chebu Kašpara Šlika dalších 20 000 zlatých.121

Podívejme se nyní, kdo byli Albrechtovi čeští věřitelé:122

Menhart z Hradce

16 000

zlatých rýnských

Hanuš z Kolovrat

7 500

zlatých uherských

Jakoubek z Vřesovic

6 200

zlatých rýnských

Oldřich z Rožmberka

3 000

dukátů

Hynek Krušina ze Švamberka

2 100

dukátů

Jindřich ze Stráže

2 000

dukátů

Jan Šmikouský ze Žďáru

2 000

dukátů

Jindřich Čéč z Pakoměřic

2 600

zlatých

Mikuláš Krchlebec z Krchleb

300

zlatých

Jan z Lažan na Bechyni

300

zlatých

Burian z Gutštejna

250

zlatých

Albrecht z Běškovic

150

zlatých

Václav z Kladna na Střekově

150

zlatých

Jednalo se o zajímavou společnost. Na jedné straně tu nacházíme členy starých českých panských rodů – z Hradce, Rožmberka, ze Švamberka. Uplyne století od těchto jejich půjček – a sami se ocitnou v roli dlužníků s neuvěřitelnými pasivy. I Gutštejnové byl v té době významný západočeský rod; o jejich případných pasivech toho však moc nevíme. To platí i o poněkud pohasínající hvězdě jiného starého českého rodu Bechyňů z Lažan. Druhou skupinou jsou nižší šlechtici, kteří přišli k majetkům v poslední fázi husitství. Mikuláš Krchlebec například bojoval v bitvě u Lipan, přirozeně na straně vítězů. O ostatních nižších šlechticích existují jen poměrně skromné informace.123

Jednání ohledně splátek představovala dlouholeté tahanice a licitování, kdo půjčil vladaři více. V roce 1441 nárokovala česká strana pohledávky ve výši 100 000 zlatých, posléze ustoupila a požadovala reálnějších 50 000 zlatých.124 Tento fakt naznačuje něco poněkud nečekaného. Nárok české šlechty na dluh po zesnulém panovníkovi se nezakládal na více či méně přesném součtu jednotlivých půjčených částek. Ona kulatá cifra byla takříkajíc střelena od boku. Vidíme, že středověká přesnost či korektnost bývala nejednou nemálo vzdálena od dobové reality. Nebylo patrně známo, jak vysoké byly dluhy po Albrechtovi II.

Splácení pohledávek trvalo docela dlouho. V červnu roku 1442 se obrátila královna-vdova Alžběta na Oldřicha z Rožmberka s žádostí, aby prodloužil lhůtu stanovenou k zaplacení dlužné částky po jejím manželovi Albrechtovi. Je vůbec otázka, zda urozená paní znala výši této půjčky, neboť v dokumentu je uvedeno pouze „etlich summ gelts“.125 Tento obrat indikuje pouze to, že se jednalo o více půjček. O paní Alžbětě bylo známo, že trpí permanentním nedostatkem peněz, sama byla za svého nedlouhého vdovství odkázaná na půjčky.126 Například v říjnu 1441 si půjčila od českého šlechtice Jindřicha Čéče z Pakoměřic, hejtmana pevnosti Ráb, 7500 zlatých.127 Tento drobný šlechtic v habsburských službách nezanechal v Čechách téměř žádnou stopu. Kde získal tak vysokou sumu peněz, se můžeme pouze dohadovat.

V roce 1443 došlo k vyrovnání všech pohledávek, které zůstaly po králi Albrechtovi II. To znamená, že trvalo celé čtyři roky, než došlo k splacení půjček od českých šlechticů. Dluhy z Rakous a odjinud, o které se staral římský král a pozdější císař Fridrich III., patrně zčásti trvaly dále, ač sám Fridrich na jejich umoření vynaložil na počátku své dlouhé vlády (panoval 1442–1493) nějakých 70 000 tisíc zlatých.128

Z uvedených českých věřitelů se zastavme u Oldřicha z Rožmberka (1403–1462). Jeho půjčka 3000 zl. uh. představovala ekvivalent 1500 kgč. Tento první rožmberský vladař představuje typ šlechtice, který měl v Čechách značná pasiva, ale současně byl věřitelem panovníka. Jednalo se o typickou skutečnost, nejen v 15. století. V případě Oldřichových potomků se s touto „dvojakostí“ setkáváme až po toho posledního – Petra Voka († 1611).

Konečně bych chtěl zmínit skutečnost, že půjčky českých šlechticů Albrechtovi II. se uskutečnily ve dvou zlatých měnách. Nejednalo se o žádný omyl! Část jich byla v dukátech neboli uherských zlatých, zbytek potom ve zlatých, čímž byl míněn tzv. rýnský zlatý. Je nepřehlédnutelné, že poměr obou zlatých nebyl 1 : 1, ale jejich hodnota se dosti lišila. V roce 1440 se platilo za uherský zlatý 30 českých grošů, ale rýnský stál jen 22 českých grošů.129

Ladislav Pohrobek

V tisíciletých dějinách českého státu nenajdeme patrně vladaře, ať už knížete či později krále, jenž by měl srovnatelně tragický životní osud jako český a uherský král Ladislav, pro kterého se vžil přídomek Pohrobek (lat. Posthumus). Ladislav žil v letech 1440–1457.130 Jednalo se o syna Albrechta Habsburského a jediného mužského potomka dcery Zikmunda Lucemburského Alžběty. Za osmnáct let jejich společného manželství se této urozené dvojici narodily pouze čtyři děti. V té době se jednalo o krajně choulostivou a politicky citlivou situaci.

Jistě extrémním případem dobových nejistot byla sama o osobě skutečnost, že římský, uherský a český král a rakouský arcivévoda v jedné osobě se za svého života nemohl pochlubit zprávou, že se mu narodil syn. 16. února 1435 sice spatřil světlo světa prvorozený syn Jiří, zemřel však ještě téhož dne… Uplynulo pět dlouhých let a stavy několika středoevropských států se konečně dočkaly, že budou mít po letech bezvládí opět vladaře. Ovšem až 118 dnů po smrti Albrechta Habsburského, přesně 22. února roku 1440, se jeho choti narodil v Komárně syn, který byl pokřtěn jménem klíčového uherského světce Ladislava.

Královna zemřela již 19. prosince roku 1442 ve věku 32 let. Navzdory této smutné události byl čtyřletý Ladislav Pohrobek zvolen uherským králem. Stranou nemohly zůstat ani Čechy. Na sněmu, který se sešel v hlavním městě království na přelomu let 1450 a 1451, bylo rozhodnuto, že na malého Ladislava čeká i svatováclavská koruna. K tomu mělo přispět jednání s římským králem Fridrichem III., jenž měl do Čech vydat Ladislava Pohrobka; v té době byl Ladislavovým vychovatelem a poručníkem. Proč právě tento Habsburk? Vyplývalo to z příbuzenských vazeb k poslednímu Lucemburkovi Zikmundovi, který byl poručníkem Ladislavova otce Albrechta.

Mladému pretendentovi trůnu bylo právě 11 let a Fridrich III. nechtěl připustit, aby se s ním jednalo jako s loutkou. V roce 1452 se uskutečnila Fridrichova římská jízda, která nebyla bez významu pro české vnitřní dějiny. Římský král si na dlouhou a nebezpečnou pouť vzal s sebou rovněž mladičkého prince a čekatele české i uherské královské koruny Ladislava. Tak cenný byl jeho chráněnec, že jej neváhal vystavit nebezpečí náročné cesty. Chtěl jej mít prostě neustále pod svou osobní kontrolou. Ano, mladý Ladislav představoval ve své době velkou naději do budoucnosti jako panovník, který může v onom neklidném 15. století mnohé dokázat. K české Ladislavově korunovaci došlo 28. října 1453; nešlo jen o očekávání budoucích skutků, ale i o reprezentaci královské důstojnosti. Jeho nedlouhá vláda se tragicky skončila 23. listopadu roku 1457.

Nemůžeme čekat, že tento mladík měl dost času k utrácení kulatých sum tak, aby po něm zůstaly nějaké výraznější dluhy. V říjnu roku 1454 kvitoval účty, které mu složil Jiří z Poděbrad, „správce a hofmistr“ Českého království. Týkaly se období od sv. Šimona a Judy (28. října) roku 1453 do stejného data roku následujícího. Jiřík vyúčtoval během tohoto období 67 439 kop gr. českých.131 Mladičký král zůstal Jiřímu dlužen 341 kop gr. českých a 300 rýnských zlatých. Uvedená částka je – navzdory možným výhradám vůči poměrně izolovanému údaji – cenným dokladem přibližné hladiny panovníkových výdajů.

Otevřeným tématem musí zůstat celková suma dluhů Ladislava Pohrobka. Pokud nějaké vznikly, lze počítat s tím, že se je pokusil zapravit jeho někdejší poručník, římský král a posléze císař Fridrich III. Tento vladař, jak již víme, splatil i některé dluhy Albrechta II., tedy Ladislavova otce.

Jiří z Poděbrad

Jiří z Poděbrad se narodil nejspíše 23. dubna roku 1420 jako syn Viktorina z Kunštátu a neznámé ženy. Do českých dějin vstoupil velmi mladý, traduje se, že jako čtrnáctiletý bojoval v bitvě u Lipan. Podílel se na stabilizaci poměrů v Čechách po roce 1440, v roce 1448 obsadil hlavní město Prahu a stal se nejmocnějším mužem v zemi. V roce 1451 byl zvolen zemským správcem, zastupoval tak v úřadě mladičkého krále Ladislava Pohrobka. Po jeho předčasné smrti byl v roce 1458 na Staroměstské radnici zvolen českým králem. Pro Jiřího veřejné působení byla velmi důležitá jeho rodina, zejména druhá manželka Johana z Rožmitálu, ale i početné potomstvo z prvního manželství s Kunhutou ze Šternberka. Vzhledem k tomu, že se mu po královské volbě nenarodil již žádný mužský potomek, ale také v důsledku zhoršené mezinárodní situace, kdy docházelo k řadě akcí domácí opozice stejně jako zahraničních sil (Matyáš Korvín, papežská kurie), nemohl Jiří z Poděbrad počítat s tím, že by se mohl stát českým králem některý z jeho synů z prvního manželství. Proto se na konci života zaměřil na polskou kandidaturu, která se v osobě mladého Vladislava Jagellonského stala po Poděbradově smrti realitou.

Mnoho, velmi mnoho bylo napsáno o tomto panovníkovi.132 Při bližším pohledu na všechny ty rozmanité práce poněkud překvapeně zjišťujeme, že dosud postrádáme zevrubnější pojednání o panovníkových financích. Vždyť za jeho poručnické vlády v letech 1451–1457 a kralování 1458–1471 proběhla celá řada diplomatických i vojenských akcí, které musely stát značné peníze. Jak byly financovány? Odkud pocházely prostředky pro nabytí velkých majetků jeho čtyř synů? Jak si Jiří zajišťoval přízeň svých straníků?

Zastavme se třeba u Jiříkových zástav ve prospěch vlastních potomků. Například v roce 1465 zapsal svým synům (Bočkovi, Viktorinovi, Jindřichovi staršímu a Hynkovi) 20 000 kgč na hradě Kunětická Hora a klášterství opatovickém.133 Tato vysoká suma vlastně znamenala dlouhodobost této zástavy. V roce 1470 jim pak zapsal 60 000 kgm „dluhu za rukojemství“ na důchodech kutnohorské mince.134 Panovník tu přímo deklaroval, že se jedná o peníze, které si od svých synů vypůjčil. Po jeho smrti si synové měli uvedenou sumu vybírat. Nelze přitom vyloučit, že se v této operaci skrýval určitý prvek přerozdělování státních příjmů. Ostatně podíváme-li se na výčet majetků Poděbradových synů rok po smrti jejich královského otce, šlo o značné položky, z nichž pouze část ležela v Čechách či na Moravě, odkud rod pocházel. Již tehdy jim zapsal mladičký Vladislav Jagellonský „na výplatu zboží našich 14 882 zlatých uherských“ (cca 6940 kop gr. českých).135

Je jisté, že jedním ze základních zdrojů příjmů Jiřího z Poděbrad byly zástavy církevního, ale i královského majetku. V tomto ohledu výrazně navázal na své předchůdce, nositele svatováclavské koruny, počínaje Václavem IV. Zástavní sumy jsou až nápadně vysoké. Stačí se podívat na jediný měsíc – březen roku 1468: ve třech zástavách se jednalo o 5000 zl. uh. a 3000 kgč.136 Královský majetek byl v podstatě dlouhodobě zastavený a příjmy ze zbývajícího zdroje králových financí – kutnohorské mincovny – byly nadobyčej skromné.

Je velmi pravděpodobné, že čtveřice Jiřího synů se podílela na financování jeho (tedy v podstatě státních) aktivit. Celkovou výši těchto pohledávek neznáme. Dne 17. června 1473 vznikla dohoda mezi minsterberskými vévody Jindřichem starším a Jindřichem mladším (= Hynkem z Poděbrad) a Vladislavem Jagellonským.137 Aby mladý Jagellonec měl na výplatu uvedeného dluhu, musel dát do zástavy svatováclavskou korunu! V závěru dokumentu je přímo uvedeno: „A my Vladislav, král český, oznamujeme. Jakož s povolením zemským kříž náš a koruny (!) naše s svátostí, s drahým kamením i s jinými věcmi, jmenovaným knížatům (= synům Jiřího z Poděbrad, pozn. J. Č.) vydali jsme z Karlštejna pro dluhy naše takovým obyčejem…“138

Nakonec se zastavme u samotného Jiřího z Poděbrad a položme si otázku, co víme o jeho dluzích. Je známé takříkajíc finále, kdy se polský král Kazimír IV. Jagellonský zavázal, že zaplatí dluhy po Jiřím z Poděbrad, pokud se stane jeho syn Vladislav českým králem. Výše Poděbradových pasiv se odhadovala na 150 000–160 000 zlatých139 (75 000–80 000 kgč). Jde o poměrně vysokou sumu. Bylo by velmi cenné vědět, v jaké vztahu byla tato suma vůči dluhům synů pana Jiřího. A ty musely být velmi vysoké, když na jejich výplatu nestačila ani zvláštní zemská berně.140 V tomto ohledu se jednalo o běh na dlouhou trať, než došlo k nějakému narovnání.141