Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Brian Herbert, Kevin J. Anderson: Navigátoři Duny

Vydání druhé

Copyright © 2016 by Herbert Properties LLC

Published by arrangement with Trident Media Group, LLC, New York

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2554. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Navigators of Dune vydaného nakladatelstvím A Tor Book, Published by Tom Doherty Associates, LLC,

New York v roce 2016

Český překlad © 2017, 2022 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1981-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1982-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

NAVIGÁTOŘI

DUNY

Napsali jsme řadu románů a povídek z fantastického prostředí vesmíru Duny, což nám zabralo skoro dvě desítky let života, a tak nesmíme zapomenout na ty nejdůležitější, kteří nám toto skvělé putování umožnili.

Rádi bychom tuto knihu věnovali našim manželkám Jan a Rebecce za jejich neutuchající podporu a stálou lásku. A také Beverly Herbertové, která byla téměř čtyřicet let oddanou manželkou, společnicí a vynalézavou rádkyní Franka Herberta.

Dále našemu vydavateli Tomymu Dohertymu z Tor Books, redaktorovi Patu LoBruttovi a agentovi Johnu Silbersackovi, kteří po celou dobu věřili našim schopnostem a našim příběhům.

A především nápaditému géniovi Franku Herbertovi, jenžpřed více než půlstoletím stvořil tento velkolepý literární vesmír a věnoval nám spoustu úchvatných míst a nápadů ke zkoumání.

Poděkování

Na obálce stojí naše jména, ale Navigátory Duny jsme nestvořili sami. Za účinnou pomoc bychom chtěli poděkovat zaměstnancům nakladatelství Tor Books a oddělení zahraničních práv Trident Media Group. Zvláštní poděkování patří Kim Herbertové a Byronu Merrittovi z Herbert Properties LLC za neúnavnou pomoc při udržování odkazu Franka Herberta. Díky patří i Kevinově písařce Karen Haagové, která statečně, kapitolu po kapitole, držela krok s naší prací.

Všechny věci začínají a všechny věci končí – bez výjimek. Nebo je tomu snad jinak?

Debatní téma mentatské školy

Imperátorova ceremoniální bárka obíhala vysoko nad planetou Salusa Secundus mezi obrovskými hrozivými bitevními plavidly. Její interiér se leskl zlatem a drahokamy, okázalý trup byl samá zbytečná křivka a ozdoba. Bárka, zdaleka nejhonosnější loď celé flotily, ohromovala každého, kdo si na podobné věci potrpěl. Salvador ji svého času miloval.

Rodericku Corrinovi, novému imperátorovi, připadala moc křiklavá, ale uvědomoval si, že tahle obřadnost je nutná, zvlášť když teprve nedávno nastoupil na trůn po smrti – ne, po vraždě – svého bratra.

Další nutností bylo přivést spravedlnosti ředitele Josefa Venporta, muže, který nastrojil Salvadorovu vraždu. Proto imperátor shromažďoval své válečné lodě.

Roderick se svými hustými světlými vlasy, ostře řezanými rysy a v šarlatovém a zlatém rouchu šlechtického rodu Corrinů působil důstojně. Cítil se panovnicky a mocně, jak tak stál u širokého průhledu ve víceúrovňovém velínu lodě. Shromáždil tady na orbitě údernou sílu, stovky bitevních lodí, připravených vyrazit k prudkému útoku na Venportovu pevnost.

Roderick se už nemohl dočkat, až uvidí lodě odplouvat, ale muselo se to provést bez chybičky. Imperiální ozbrojené síly budou mít jen jedinou šanci Venporta zaskočit nepřipraveného a díky tomu ho porazit.

Imperátor sledoval, jak jeho válečné lodě vplouvají do nákladového prostoru obřího zakřivovače, který visel na oběžné dráze před jeho bárkou. Holtzmanovy motory korábu dokázaly v okamžiku zdolat nesmírné vzdálenosti, avšak jeho pilot by letěl v podstatě naslepo, nebýt navádění zkušeného kormidelníka neboli navigátora.

Jedině společnost Venport Holdings dovedla stvořit tyto bytosti, ty vyvinuté tvory, kteří uměli vytušit bezpečné dráhy rozlehlým vesmírem, a Josef Venport je po odhalení svého zločinu všechny stáhl z imperiálních služeb. Po porážce Venporta a zkonfiskování jeho majetku budou tito speciální experti k dispozici celému Impériu. Další výhoda – a významná –, kterou přinese zničení ředitele. Roderick bezděky zaťal ruku v pěst.

V přísném pozoru vedle něj stál generál Vinson Roon, velitel útoku na Kolhar, a v rukou svíral rudo-zlatou důstojnickou čepici.

„Předpokládám rychlé a velkolepé vítězství, pane.“ Roon se cítil spravedlivě rozhořčený za Rodericka. Generál, původem šlechtic, se blížil k padesátce stejně jako jeho panovník, ale byl menší a svalnatější, s tmavou pletí, vlasy jako uhel a prudkou povahou. Ti dva měli za sebou bouřlivou minulost, což se teď Roderick snažil ze všech sil ignorovat.

„Ano, rychlé a velkolepé vítězství bych uvítal, Vinsone.“ Schválně ho oslovil křestním jménem. Kamarádil se s Roonem od dětství až do té doby, kdy se nešťastně rozkmotřili – samozřejmě kvůli ženě. Od té doby spolu mluvili jen na oficiálních vojenských poradách ve společnosti jiných důstojníků a vysokých poradců. Jenže nastal čas hodit všechny ty nesmysly za hlavu. V sázce je samotné Impérium.

Roderick věděl, že se na tohoto muže může spolehnout, o jeho věrnosti a oddanosti říši nebylo nikdy pochyb. Řekl, aniž by se odvrátil od pozorovatelny: „Venport Holdings je třeba porazit, než si stačí upevnit pozici. Musíme vyplout co nejdřív.“

Roon přikývl.

Útočné síly se shromažďovaly chvatně a v tajnosti a měly vyrazit v příštích několika dnech. Imperátor vsadil do hry podstatnou část vlastní obrany, za normální situace rozmístěné kolem Salusy Secundus. Úspěšný zákrok proti VenHoldu by však podstatně zvýšil bezpečnost celého Impéria, a to za ten risk stálo. Roderick to chtěl provést jako rychlou misi s cílem zabít nebo zajmout ředitele Venporta, převzít jeho podniky na Kolharu a ochromit jeho rozsáhlé obchodní operace.

Pak bude panovník pevně třímat otěže vlády nad Impériem.

Přede dvěma měsíci, právě když byla odhalena Venportova vina, se tomu zrádnému muži povedlo uniknout za pomoci Normy Cenvy. Poté najednou stáhl všechna komerční plavidla VenHoldu, zrušil obchodní linky a tím odřízl mnohé planety od životně důležitého zásobování. Dopady už začínaly být znát a dalo se předpokládat, že se situace ještě zhorší. Výpadek se snažily nahradit soukromé flotily, ale žádná mezihvězdná dopravní společnost nedosahovala takové spolehlivosti jako vesmírná flotila VenHold – nikdo jiný totiž neměl zmutované kormidelníky.

Nešťastnou shodou okolností měl Venport i další výhodu, držel v zajetí část imperiálních vojenských sil. Během vypuknutí krize cestovala jako obvykle celá jedna bojová skupina – sedmdesát válečných lodí – na palubě Venholdova zakřivovače. Imperiální lodě byly silné, ale neměly Holtzmanovy motory, proto se musely na místo určení přepravovat těmito koráby. Společnost VenHold to prováděla jako službu Impériu, ale teď držel klíčovou část mocné flotily nepřítel, uchvátil ji a odstranil ze hry jako figurky v galaktické šachové hře.

Roderick zabručel: „Chce nás ochromit a přinutit nás, ať se podrobíme jeho požadavkům.“

„A víme vůbec, jaké ty požadavky jsou, sire?“ zeptal se generál s pohledem stále upřeným na přesun lodí do gigantického plavidla. „Neozval se od té doby, co se stáhl na Kolhar. Myslel jsem, že utekl a schovává se před spravedlností.“

„Mně jsou Venportovy požadavky jasné. Chce si dělat, co se mu zlíbí. Beztrestně zabil imperátora a představuje si, že já budu jen nastrčená figurka v čele říše, zatímco on roztáhne chapadla toho svého komerčního impéria. A navíc po mně chce, abych zlikvidoval služebnické fanatiky.“ Myšlenky mu divoce vířily hlavou. Něco takového by Salvador nikdy nedokázal.

Roon si znechuceně odfrkl a ztlumil hlas. „Byla by to tak strašná věc, po tom všem, co Manford Torondo natropil, sire?“

Roderick pomyslel na zkázu, jakou způsobily davy odmítačů technologie – dokonce připravily o život jeho vlastní krásnou holčičku! – a povzdechl si. „To nebyla, ne… ale pokud by to znamenalo spolupracovat s mužem, který zabil Salvadora, pak nemůžu souhlasit. A nikdy s tím souhlasit nebudu, Vinsone.“ Zavrtěl hlavou. „Nepřekvapilo by mě, kdyby měl Venport prsty i ve zmizení Anny.“

Roon nevěřícně zamrkal. „Ale vaše sestra se ztratila na Lampadu, sire, během služebnického obléhání mentatské školy. Dokážu si představit, že v tom má prsty Manford Torondo, ale jak by to mohl udělat Venport?“

„Máš pravdu.“ Zavrtěl hlavou. „Asi hledám cesty, jak toho chlapa obvinit ze všeho… a přitom stojí jen za polovinou mých problémů.“

Generál se zamračil, očividně znechucený. „Když pomyslím na všechny ředitelovy podniky – monopol na bezpečné cestování zakřivovači, jeho tajné navigátory, průmysl koření na Arrakis, bankovní operace po celém Impériu… žádný jedinec by neměl třímat takovou moc a –“

Roderick ho přerušil. „Nemáš pravdu, Vinsone. Já bych měl třímat takovou moc, a nikdo jiný.“

Roon se napřímil. „Vaše flotila ho dostane, sire. Můžete se na mě spolehnout.“

„Vím, že můžu, Vinsone.“ Roderick si dovolil promluvit trochu vřeleji. Tento muž se chystá vést životně důležitý útok, který změní chod dějin. Je dobré připomenout mu přátelství, jaké mezi nimi bývalo.

S přímo hmatatelným očekáváním společně sledovali, jak se další lodě přesouvají na pozice na palubě obřího zakřivovače. Roon si odkašlal. „Musím vám něco říct, sire. Děkuji, že jste nedopustil, aby naše osobní rozepře zabránily mému nedávnému povýšení. A děkuji vám za důvěru, že jste mi svěřil vedení této mise. Člověk menšího formátu by to neudělal.“

Roderick pokýval hlavou. „Ty rozepře jsou už dávno pryč a já se nad ně potřebuji povznést pro dobro Impéria.“ Pousmál se. „Haditha by to jinak nedopustila. Požádala mě, abych ti vyřídil pozdravy a popřál úspěch.“

Roon se hořce usmál. „Koneckonců, její srdce jste získal vy. Musel jsem se s tou porážkou smířit už dávno. Jste lepší člověk než já, sire – a vždycky jste byl.“

Roon si své povýšení plně zasloužil díky svým schopnostem a spolehlivosti. Po žebříčku hodností však vystoupal ještě rychleji díky nedávné Roderickově reorganizaci imperiálního vojska, která smetla řadu vysoce postavených, ale nekompetentních důstojníků. Vinson Roon byl logická náhrada za velícího generála Odma Saxbyho a tento odvetný útok pro něj znamenal první šanci se osvědčit.

Imperiální ozbrojené síly se po letech zanedbávání za vlády Salvadora nacházely v bídném stavu, prošpikované nezaslouženými hodnostmi, plné korupce, podvodů a vyložené neschopnosti. Po nástupu na trůn provedl Roderick v armádě rozsáhlou prověrku a čistku.

Natáhl ruku. „Až se vrátíš jako vítěz z Kolharu, snad bychom mohli společně trávit více času.“

„Nic víc si nepřeji, sire. Bývali jsme přece velcí přátelé, nebo ne?“

„Ano, to jsme byli.“

Roon se zašklebil a potřásli si rukama. „Koupím brandy.“

„Už se na to těším.“

Přestože se podnikla veškerá možná opatření, aby se příprava útočných sil udržela v tajnosti, měl Josef Venport jistě na Saluse zvědy. Ale pokud zakřivovač vyrazí brzy, dostanou se válečné lodě generála Roona na Kolhar rychleji, než by stačilo špionovo plavidlo vyvolat poplach. Šlo tu o čas.

Ale ať už se zvědy nebo bez nich, Venport není žádný hlupák. Nějakou reakci ze Salusy jistě čeká a Kolhar má vlastní mohutnou obranu…

Roderick už se nemohl dočkat, až prolomí monopol Venport Holdings a nastolí vlastní oprávněnou moc. Rodící se Impérium neexistovalo ještě ani sto let od konce vlády tyranských myslících strojů a Roderick musel pevně třímat jeho otěže v zájmu dobra lidské rasy. A co pro něj bylo stejně důležité, musel pomstít bratra.

Generál si nasadil čepici, zasalutoval a obrátil se k odchodu. „Prosím, dovolte mi odejít, sire. Musím dohlédnout na spoustu věcí, než spustíme útok. Rychlost je naše největší záruka utajení.“

Roderick zase nasadil přísný hlas. „Znič ho za mě, Vinsone. Budu čekat na tvůj triumfální návrat.“

„Máte můj slib, sire. Pohnu hvězdami a planetami, abych se osvědčil.“

„Přesně to možná budeš muset udělat.“

Jsou tací, kteří považují vliv a moc za odměnu, ne za odpovědnost. Takoví lidé nejsou dobří vůdci.

Ředitel Josef Venport, vnitřní oběžník Venport Holdings

Kolhar byl učiněná pevnost, ale Josef Venport si nedovolil falešnou jistotu, zatímco čekal na imperátorův další tah. Věděl, že v okamžiku, kdy se naskytne příležitost, dojde k velkému náporu vojenských sil s cílem vyhlazení.

Aby posílil bezpečnost své planety, musel stáhnout četné dobře vyzbrojené lodě z vesmírné flotily VenHoldu a umístit je na oběžnou dráhu Kolharu, odvolat je z jejich výnosných komerčních linek. Posílil také planetární štíty a zvýšil počet hlídkových a výzvědných lodí po soustavě.

Teď, když si vybudoval obranu, snad najde cestu z té šlamastyky. Kéž by tak mohl s imperátorem Roderickem zasednout k jednacímu stolu a domluvit se jako dva rozumní lidé!

Josef si tuhle příšernou situaci nikdy nepřál. Ano, bylo třeba odstranit toho kašpara Salvadora a dosadit na trůn jeho schopnějšího bratra, ale nikdy nečekal, že se odhalí jeho role v té vraždě. Josef plánoval, že budou s novým imperátorem partneři ke vzájemnému užitku. Impérium může vzkvétat – jen kdyby Roderick přišel k rozumu.

Nastala doba existenciální krize lidské civilizace, historická chvíle vyžadující tvrdá rozhodnutí. Lidstvo se ještě vzpamatovávalo z dlouhé noční můry otročení myslícím strojům, následované chaosem a násilím, které zplodilo zpátečnické služebnické hnutí, což byli zuřiví fanatikové, rozhodnutí vymýtit všechny stopy „ďábelské“ technologie. Tím, že dosadil na trůn schopného člověka, chtěl Josef lidstvu pomoci. Jenže místo toho vyvolal nečekanou potíž.

Teď se imperátor před ničím nezastaví. Chce zničit Venport Holdings, uvěznit Josefa a nejspíš ho popravit. Proč Roderick Corrino nevidí, kolik škody napáchá jeho zatvrzelé trvání na pomstě? Mohl VenHoldu prostě jen napařit pořádnou pokutu – kterou by Josef zaplatil v koření nebo penězích, podle toho, co by si imperátor vybral – a pak by se vztahy meziplanetárního obchodu a vlády vrátily k normálu. Josef si v hlubokém zamyšlení hladil hustý nazrzlý knír. Musí z toho existovat nějaká cesta ven!

Unaven tím nekonečným čekáním opustil své pokoje v mnohavěžovém mrakodrapu a vyšel pod zamračenou oblohu. Potřeboval cítit na kůži chladný vzduch a vidět kolem sebe dění, to ho uklidňovalo. Rád si připomínal, že je ještě pořád jedním z nejmocnějších lidí Impéria.

Před velitelskou věží se sešel se svou ženou Ciobou. Byla to vysoká elegantní brunetka, jejíž rodokmen sahal k telepatií nadaným Čarodějkám z Rossaku. Dlouhé vlasy jí padaly až k pasu, velitelské držení těla a klidné vystupování pocházelo z let výcviku u Sesterstva.

Cioba ho jako mlčenlivá podpora doprovázela po dlážděné přistávací dráze, která měla být plná obchodních lodí a těžkých tahačů na přepravu koření. Nyní ale kosmodrom připomínal pole válečných operací. Tankery se s hřmotem přesouvaly sem a tam, doplňovaly palivo obranným lodím a raketoplánům, na oběžnou dráhu startovala výzvědná hlídková plavidla. Když se Josef zhluboka nadechl, ucítil ve vzduchu ostrý pach výparů a řízný chlad zimy.

Cioba se zastavila, jako by si v duchu něco propočítávala. „Udělali jsme Kolhar tak nedobytný, jak to jenom šlo, můj muži. Nemůžeme si dovolit polevit v ostražitosti, ale nesmíme se ani nechat ochromit zbytečným strachem. Jsme silní a zabezpečení.“

Josef si přesně tohle opakoval už mnohokrát, ale klid si nedovolil. „Přehnaná sebejistota je větší slabost než strach a starosti. Musíme zůstat bdělí, dokud se z té krize nedostaneme.“

„Já vím, že to zvládneme. Máme moderní zbraně a obranu, o jaké se zbytku Impéria ani nesní.“ Rty se jí prohnuly. „Obranu, ze které má Manford Torondo a jeho služebníci jistě noční můry.“

Josef se pousmál. Společně sledovali tři mechanické postavy hlídkující na obvodu kosmodromu, pavoučí kymecká těla vyšší než mnohé budovy, čerstvě dodaná z jeho tajné zbraňové laboratoře na Denali.

Kymekové kdysi bývali zkázou lidstva – lidské mozky bez těl umístěné v obrněných mechanických tělech. Původní kymekové vzali zasvé na konci Džihádu Sereny Služebnice, ale Josefovi geniální vědci těla přebudovali a znovu postavili. Tyto nové mechanismy však nevedly nespolehlivé mozky prahnoucí po moci, nýbrž rozvinuté mysli kandidátů na kormidelníky. Coby strážci teď hlídali oblast kolem velitelství Kolharu, písty se pohybovaly a senzory střehly po jakékoli hrozbě.

Josef přivolal pozemní vozidlo. Cioba se ani nemusela ptát, kam směřují. Návštěva nádrží s vyvíjejícími se kormidelníky se pro něj stala denním rituálem, zvlášť za narůstajícího tlaku.

Po cestě Josef zavrtěl zdrceně hlavou. „Než si jít navzájem po krku, měli bychom s Roderickem spolupracovat a spojit se proti opravdovému nepříteli! Služebničtí fanatikové jsou stejná hrozba civilizaci, jako byly myslící stroje. A ten jejich Půlmanford má vlastní válečné lodě.“

Cioba zvedla bradu. „Tyhle zastaralé lodě tě porazit nemůžou, Josefe. Sto čtyřicet starých zakřivovačů z dob armády Džihádu. Mysli na své lodě, na svůj monopol na navigátory a na své naprosto věrné zaměstnance. Víc než polovina planet Impéria je závislá na dodávkách VenHoldu a ty s tebou pořád obchodují, i když tě imperátor označil za zločince. O čem to svědčí?“ Obrátila k němu svůj klasicky krásný obličej a povytáhla obočí. „Máš víc lodí, víc síly, víc vlivu než kdokoli , dokonce i Corrinové. Kdyby se lidé museli rozhodnout, vyberou si nějakou figurku na trůně na vzdálené Saluse Secundus, nebo spíš pravidelné dodávky jídla a koření?“

Věděl, že má pravdu. Přejel s vozem vrchol a pokračoval dolů do široké kotliny plné stovek nádrží, z nichž každá obsahovala jednoho kandidáta na přeměnu v geniálního navigátora. Když zastavoval mezi zapečetěnými tanky, Cioba se k němu naklonila a políbila ho na tvář.

Procházeli mezi silnostěnnými nádržemi plnými koncentrovaného melanžového plynu. Skrz matné plasklo s vířícími parami viděl Josef uvnitř zmutované postavy procházející neustálým vývojem směřujícím ke zdokonalení myslí. Žádný nevylepšený mozek nebyl schopen obsáhnout výpočty týkající se zakřivení prostoru, neměl předvídavost nutnou k navádění lodi prázdnotou. To umožňovala jen proměna vyvolaná kořením.

Josefa ti křehcí, ale podivně působiví tvorové stále fascinovali. I kdyby se imperátorovy lodě dostaly ke Kolharu, jeho vojenské zakřivovače budou bez jasnozřivého navádění nemotorné a slepé. Zastaralé lodě s nadsvětelným pohonem byly při cestách vesmírem relativně bezpečné, zároveň však i nehorázně pomalé a mezi jednotlivými soustavami se plazily celé týdny nebo měsíce. Na rozdíl od rychlých a bezpečných lodí VenHoldu.

Zastavil se s Ciobou před velikou ústřední nádobou trůnící na mramorové základně jako svatyně. Potěšilo ho, když viděl, že Norma Cenva, jeho prababička, je uvnitř, obklopená vlastními melanžovými sny a nekonečnými možnostmi táhnoucími se daleko do vesmíru.

Norma se před více než sty lety stala prvním jasnozřivým navigátorem. I když byla mnohem víc než jen pouhý člověk, stále udržovala s Josefem kontakt a z vlastních pohnutek se orientovala v imperiální politice.

„V sázce je celé lidstvo a já se cítím nesmírně zavázán,“ poznamenal Josef k Ciobě. Měl podezření, že Norma poslouchá. „Já jsem ten, kdo uvažuje rozumně a má prostředky k záchraně. Musím se udržet naživu a musím vyhrát . Roderick naší obranou nepronikne a já se svými obchodními svazky po celém Impériu můžu tahat za nitky a vynutit si to, co je mimo jeho možnosti.“

Norma sice pomohla posílit Venport Holdings, Josef však věděl, že jí jde především o tvorbu dalších kormidelníků. Na rozdíl od svých chráněnců dovedla Norma zakřivovat prostor jen pomocí vlastní mysli a cestovat si, jak se jí zachtělo, kdežto všichni ostatní zmutovaní tvorové k tomu potřebovali koráby poháněné Holtzmanovými motory. Někdy se její nádrž na celé dny ztratila v nějaké záhadné záležitosti, ale teď byla Norma tady, meditovala a pozorovala.

Josef potřeboval odpovědi, a tak přistoupil k tanku a bez dalších úvodů spustil: „Co myslíš, babičko? Pokud jsem silnější než imperátor Roderick, mám se tu schovávat a budovat obranu, nebo uvažovat velkoryseji?“

Normin hlas se zvonivě rozlehl z reproduktorů nádrže. „Máš sílu a schopnost uchvátit trůn pro sebe, pokud si to přeješ.“

Překvapilo ho, že tohle říká. Někteří lidé snili o tom, že se stanou velkými vládci, ale Josef se odjakživa považoval spíš za obchodníka, mistrovského vedoucího manažera, politická kariéra ho nezajímala.

„Víš, že tohle nechci. Chci, aby byl imperátorem Roderick – rozumným imperátorem. Sakra, sám jsem ho na ten trůn dostal! Chci, aby byl silný a moudrý… a žádal si mé rady! Mám vlastní obchodní impérium. Mé planetární banky jsou plné peněz, které mi svěřili vkladatelé. Na Arrakis mám obrovské sklizňové operace, i když se ten blázen Salvador pokusil mě o ně připravit. Pro mě je politika nástrojem k prosazení obchodních zájmů, nic víc.“

Povzdechl si. „Ale jsem zahnaný do kouta. Nacházíme se v kritickém bodě civilizace, a jestli imperátor Roderick neudělá, co se od něj žádá, mám to být já, kdo ho nahradí?“ Uvažoval o tom, ale jasnou odpověď nenacházel. „Mnohem radši bych se vrátil k tomu, jak to bylo před rokem, když jsem se mohl soustředit na vyhlazení Manfordových barbarů.“

„A na naše sklizňové operace – pro mé chráněnce,“ dodala Norma. „Musíme na Arrakis, nezůstávat tady. Ty a já bychom se tam měli vydat.“

„Uděláme to brzy, babičko.“ Už naplánoval dlouho odkládanou inspekční cestu, ale nejprve musí vyřídit posledních pár věcí na Kolharu.

„Brzy,“ stála na svém Norma. „Odnesu nás tam.“

Zaplavilo ho zoufalství. Zatímco imperátor utrácel čas a zdroje snahou o pomstu, fanatičtí služebníci se vymykali kontrole a likvidovali pokrok, kterého Josef dosáhl za tak vysokou cenu.

No, Josef se už pustil do akce. Současně s tím, jak budoval obranu zde na Kolharu, vyslal komanda na Lampadas, do sídla služebnického hnutí. Možná že až jeho neporazitelné kymecké síly zavraždí toho odporného malého mrzáka, bude Josef doopravdy spokojen.

„Ty už ses rozhodl,“ pronesla Norma svým zkresleným hlasem.

„Přišel jsem pro tvou radu, babičko.“

„Už ses rozhodl,“ opakovala Norma a víc neodpovídala.

Spojence si vyberu tak, jak se mi to bude nejvíc hodit, ale nepřítele mi vybral bůh – nepřítele celého lidstva. Sám bůh je můj nejvytrvalejší ochránce. Proč bych potřeboval vás?

Manford Torondo k imperátorovi Salvadoru Corrinovi

Draigo Roget, hlavní mentat Josefa Venporta, dorazil v rychlé válečné lodi VenHoldu, vybavené speciální krycí technologií, aby ho nezaznamenaly hlídky služebníků na oběžné dráze. Se svými integrovanými zbraněmi bylo toto malé plavidlo schopno zničit tucet staromódních válečných lodí z dob Džihádu, které používali fanatikové.

Draigo však nedorazil na Lampadas bojovat s planetou plnou barbarů, aspoň ne teď. Tentokrát byl jen pilotem ověřovací mise, která by mohla zlikvidovat tuto hrozbu civilizaci. Bude demonstrovat sílu jejich nových kymeků.

Lampadas… Tady absolvoval výcvik v mentatské škole a tady se naučil nenávidět Manforda Toronda a jeho následovníky, extrémisty, kteří zkazili a pak zničili tu velkou školu. Služebníci uvěznili a setnuli jeho mentora a ředitele instituce, Gilbertuse Albanse. To jim Draigo nikdy neodpustí.

Zachránit Gilbertuse se mu nepovedlo, ale podařilo se mu uniknout s Annou Corrinovou a paměťovým jádrem Erasma, nechvalně známého robota odpovědného za spoustu krutostí a pozdvižení během Džihádu Sereny Služebnice. Teď byla Anna významným esem pro vyjednávání a Erasmus klíčovým zdrojem pro vědce na Denali. Dohromady zajistí řediteli Venportovi vítězství, triumf rozumu nad fanatismem, civilizace nad barbarstvím.

A právě o to koneckonců šlo v probíhajícím konfliktu. To chápali všichni z Venportových lidí.

Dnes večer Draigovi kymekové naplní nepřítele hrůzou a možná dokonce i zabijí Manforda Toronda, což fanatiky jednou provždycky ochromí. A když nic jiného, prokážou aspoň kymekové svůj hrůzný ničivý potenciál. Řady vědců ředitele Venporta napjatě očekávaly výsledky.

Ze tří kymeků v nákladním prostoru Draigovy lodi byli dva řízeni vylepšenými mozky navigátorů, zatímco třetího ovládal Ptolemaios, první dobrovolný nový kymek, génius vedený nenávistí vůči Manfordu Torondovi. Ptolemaios se zbavil svého křehkého lidského těla, vyměnil ho za možnost zvolit si jakékoli mechanické, jaké se mu zlíbilo. Silné a ničivé tělo.

Manford si rozhodně nadělal spoustu nepřátel.

Draigo se připravoval na svou misi v bezpečí na oběžné dráze nad tichou planetou, jistý, že ho jeho systémy skryjí před primitivními služebnickými bitevními plavidly. Ptolemaiova mozková schrána se instalovala do bojového těla, zatímco dvě další kymecká těla naváděná mozky navigátorů se stěhovala do obrněných kapslí. Mozky byly zamlklé a zamyšlené jako obvykle, ale plnily instrukce. Draigo zkontroloval myšlenkové konektory a prohlásil všechny tři stroje za připravené k akci.

Ptolemaios zvedl ruku se spáry a scvakl dlouhá ostrá klepeta. Z reproduktoru se ozvala jeho slova: „Ten sadistický netvor upálil mého přítele zaživa a přinutil mě se na to dívat. Manford Torondo musí zemřít.“

„A snaží se zahubit lidský intelekt a pokrok. Ten člověk zasil spoustu semen nenávisti a my všichni se moc rádi zúčastníme sklizně.“ Draigo se usmál na mozek ponořený v bledě modrém elektrafluidu, než zavřel poslední část kapsle. Byli připraveni ke startu. „Teď máte šanci.“

Odpovědnost za lidstvo byla břemeno, jaké Manford Torondo nenosil rád, ale přesto to dělal. Co jiného mu zbývalo?

Stávající krize Impéria byla víc než jen boj o zdroje nebo území, byla to válka o lidského ducha. Po staletích otročení myslícím strojům se lidé konečně ocitli volní, osvobození z útlaku technologií. Coby znovuzrození se mohli vrátit k novému ráji – ale jen pokud si to zvolí. Pokud je nezničí jejich vlastní slabost.

Zkažení jedinci jako Josef Venport chtějí lidstvo znovu zotročit, dotlačit šťastného lidského ducha znovu pod nadvládu strojů! Po skončení Džihádu navedla Rayna Služebnice, Manfordova milovaná učitelka a mentorka, lid na správnou cestu, ale ta se neobešla bez násilí a odporu, bez těch, kdo házeli bomby do masových shromáždění…

Manford, sedící pozdě v noci opřený v polstrovaném křesle, těžce polkl a shlédl na sebe, tam, kde mu pod kyčlemi končilo tělo. Někdy ho jeho vlastní zohyzděná postava šokovala, dokonce i teď, roky po explozi, která ho málem zabila a udělala z něj jen polovičního muže. „Ale dvojnásobného vůdce!“ – jak vykřikovali jeho stoupenci na shromážděních.

Budoucnost vypadala tak nejistě, na srdci mu ležela drtivá tíha. Jak jen si přál, aby tu byla moudrá Rayna a sama vedla hnutí! Ach, tolik ji miloval! Cítil, jak mu po tvářích stékají horké slzy.

Anari Idaho, jeho náruživě oddaná mistryně meče, si slz všimla a ustaraně se přiblížila. Pro Manforda by se vrhla před jakéhokoli nepřítele, obětovala by život, aby ho zachránila. A teď ho chtěla chránit i před jeho vlastními city.

Anari, mohutná žena, vycvičená mezi mistry meče na Ginázu, o něj už roky pečovala v jeho prostém kamenném domku na Lampadu. Zevnitř byly stěny opatřeny tyčemi a držadly, aby se tam Manford mohl pohybovat sám díky svalům vypracované horní části těla. Když si přál zapůsobit coby impozantní postava před mohutnými rozjásanými davy nebo zastrašit nepřátele, jezdíval v popruzích na ramenou Anari. Na tom bidýlku se necítil být o nic míň mužem, naopak, připadal si jako nejsilnější osoba celého Impéria.

Přišla za ním jeho mluvčí pravdy, Sestra Woodra, jeho tíživé nálady si nevšimla a hned spustila o své záležitosti. „Imperátor Roderick si pořád myslí, že můžeme za zmizení jeho sestry, když jsme zničili mentatskou školu.“ Její hlas v sobě nesl nepříjemné ostří. „Měl byste ho přesvědčit, že to tak není, vůdce Torondo. Anna Corrinová musela nějak uniknout.“

„S jejím zmizením nemáme nic společného, ať si tomu imperátor věří, nebo ne.“ Manford měl podezření, že tu pošetilou dívku spolkl bažinný drak, když se pokusila uniknout z obležené školy. „Imperátorův vztek se naštěstí nasměroval na Josefa Venporta. Nedělám si starosti.“ Manford si nemohl pomoci, považoval to za hotový zázrak.

„Možná,“ vmísila se do rozhovoru Anari, „ale nikdy nezapomene, že služebnický dav zabil jeho dceru. Bude se na nás zlobit.“

„To byla nehoda, nic víc,“ zavrhla to Woodra přezíravě, jako by tu záležitost považovala za skončenou. „To nám nemůže vyčítat.“

„A přesto nám to vyčítat bude,“ stála na svém Anari.

„Spojenectví se mohou zase změnit,“ uvažoval Manford. „Musíme Rodericka Corrina přimět pochopit, že jeho osudem je být naším spojencem – nejlépe přiměřenými pobídkami, ale když bude třeba, i nátlakem.“

Sestra Woodra vytáhla knihy a seznamy toho, co chtěla podrobně probrat, ale Manford na to v tuto hodinu neměl energii. Anari vycítila únavu svého vůdce a střelila po Woodře zachmuřeným pohledem. „To už stačilo. Manford si potřebuje odpočinout a přemýšlet. Jak jinak můžeme čekat, že nás povede?“

Strohá mluvčí pravdy si nad tím nevyjádřeným zavržením odfrkla. „Úspěch našeho hnutí závisí na drobnostech stejně jako na silném vedení. A na ty drobnosti si musíme najít čas.“

Woodra absolvovala výcvik u Sesterstva, než školu zničil strašný rozkol. Manford věděl, že tato Sestra je stejný odpůrce technologií jako všichni jeho stoupenci, svou cenu už prokázala nejen coby mluvčí pravdy, ale i jako poradce. Byla však neomalená, chyběla jí vnímavost. Manforda někdy pořádně unavovala. Právě teď na ni neměl náladu, bez ohledu na to, jak moc naléhala. „Anari má pravdu. Jsem unaven. Odnes mě do ložnice.“

Mistryně meče ho zvedla, jako by byl domácí zvířátko, odnesla ho do jeho pokojů a položila na jednoduchou úzkou postel. Otevřela okno a vpustila dovnitř čerstvý noční vzduch.

Empok, hlavní město Lampadu, venku zářil teplými oranžovými světly z nesčetných prostých budov, hmyz pěl svou tichou píseň a planeta působila ošidným pokojným dojmem, zatímco se Manford ukládal k přemýšlení a spánku.

Dokud temnotou neotřásl dunivý ryk.

Atmosférou se řítily dolů těžké objekty, zahalené v plamenech. Byly tři a dopadly na zem za Empokem.

Anari poplašeně zakřičela a vtrhla do ložnice, aby ho chránila.

Lidé se hnali z domů ven zjistit, co se stalo, a pak zděšeně skučeli. Tři místa dopadu hrozivě doutnala, osvětlená bílým a oranžovým světlem, zvýrazňujícím hranaté stíny. Obrněné kapsle se otevřely jako zubaté okvětní plátky pancéřovaných rostlin a vypustily mechanické postavy. Těžké nohy ovládané písty nesly zbraněmi prošpikovaná těla, každé vybavené lidským mozkem. Tři nebetyční kymekové se vydali na cestu do města.

Zatímco Anari vytahovala Manforda z postele, zahlédl oknem ten pohyb v dálce a věděl, že si pro něj přišli nepřátelé.

Mistryně meče ho sevřela v náruči. „Já tě zachráním.“

Lidé tvrdí, že hluboká osobní tragédie může způsobit vážné změny charakteru. Experimentoval jsem s těmito dopady ve svých výzkumech laboratorních subjektů, působil lidem bolest a testoval jejich reakce. A přece jsem si tuto hypotézu nikdy nemohl ověřit přímou zkušeností – až do smrti Gilbertuse Albanse.

Erasmus, Tajné laboratorní deníky

Pod kupolemi laboratoří na Denali pracovali výzkumníci ředitele Venporta na důležitých projektech, skryti v jedovaté atmosféře izolované planety. Tito vědci byli najati pro svůj intelekt, stejně jako pro nenávist vůči vyznavačům služebnického řádu.

Výzkumné týmy nyní fascinovaně zkoumaly Erasmovo paměťové jádro, nazývaly ho neocenitelnou studnicí historických zkušeností – což nezávislého robota těšilo. Konečně se ocitl mezi stejně naladěnými tvory a jejich pozornost si vychutnával.

Jeho paměťové jádro zachránil Draigo Roget, když fanatikové zničili mentatskou školu. Erasmus si vážil toho, že mu zachránil život, stejně jako ho před několika desítkami let zachránil Gilbertus. Erasmus svému lidskému svěřenci vděčil za mnoho. Svého času to lidské dítě vytáhl z ohrad s otroky a udělal z něj téměř dokonalou lidskou bytost. A ti tupí barbaři ho zabili! Poražený Gilbertus se jednoduše sklonil před brutální mistryní meče Anari Idaho a ta mu usekla hlavu mečem.

Erasmus v sobě měl naprogramované simulované emoce, ale osobní zkušenost, ten pocit nesmírné ztráty byl mnohem silnější než cokoli, co kdy zažil.

Jeho gelová koule teď spočívala na stojánku v dobře osvětlené výzkumné laboratoři, chráněné před jedovatým kalným šerem venku, připojená k nedokonalému senzorickému aparátu. Vedle ní postávala krásná mladá Anna Corrinová, imperátorova sestra, a kolem se shromáždili zvědaví vědci z Denali, viseli na každém robotově slově a čekali, co dál řekne.

Erasmus si uvědomil, že ve svém zamyšlení nad Gilbertusem sklouzl k tichému vzteku. Ano… ke vzteku, k  lidské emoci. Probíral si tu unikátní zkušenost stejně, jako sbíral všechny zajímavé údaje, zvláště ty psychologické, neustále se snažil pochopit složitou lidskou mysl.

„Musím vám všem předat hodně informací,“ řekl Anně. „Vysoce užitečných informací. Pokud pomohou zničit nepřátele rozumu, udělám to.“

Náhlá, zbytečná a matoucí smrt Gilbertuse změnila mentální dráhy v jeho gelových obvodech. Za normálních okolností by byl rád, že získal nová odhalení, ale ztráta přítele ho nepotěšila. V žádném směru.

„Řekni jim o mentatské škole,“ navrhla Anna a dychtivě se usmála. Malýma modrýma očima a svéráznou osobností mu ta mladá žena připomínala barevné sklo, neladící barvy a zdeformované obrazy. Poté co jí mozek poškodil psychotropní jed ve škole Sesterstva, se z Anny stala rozpustilá, prudká a nevyzpytatelná žena. Už nikdy nebyla jako dřív a její znepokojení bratři ji poslali na léčení do mentatské školy. Tam ji objevil Erasmus a udělal si z ní svůj nejzajímavější lidský objekt. Vedl tu poškozenou mladou ženu, manipuloval s její myslí, pomáhal jí… ale i když se ji snažil přizpůsobit dokonalému matematickému modelu, nikdy naplno neuspěl.

„Mnoho desetiletí jsem strávil ukrytý v mentatské škole,“ začal Erasmus, „kde Gilbertus Albans učil studenty, jak si uspořádat mysl.“ Jeho učený hlas plynul z reproduktorů rozmístěných po pokoji. Pamatoval si, jaký míval hlas kdysi v tvarokovovém těle. Jak úžasný býval za těch opojných dnů Synchronizovaného impéria, než nezkrotné davy všechno zničily… stejně jako to udělaly s mentatskou školou. Na lidi se nedá spolehnout, že se budou chovat organizovaně a rozumně.

Ale Erasmus dokázal myslet v dlouhodobém měřítku a teď se konečně nacházel mezi spojenci, kteří disponovali potenciálem provést odvetu. Všichni se spojili v touze zlikvidovat tu služebnickou potíž.

„Gilbertus schoval moje paměťové jádro, aby mě ochránil. Věděl, že kdyby mě objevili, jistě by mě zničili. Na rozdíl od vás, podobně smýšlejících lidí z Denali, by jiní v Impériu nikdy nepřijali výhody mých znalostí. Čemu nerozumí, to zlikvidují.“

Anna nervózně přecházela po místnosti. Promluvila zastřeně, jako by ji přemohl nemístný cit. „Kdyby tam Erasma zničili, miliardy lidí by nikdy nezjistily, jak je geniální! Jak je obdivuhodný.“

Tomu všemu ji přiměl uvěřit sám Erasmus, když měla oslabenou a tvárnou mysl, a ta víra se v ní už přetavila v dogma.

Vědci její vyrušení tolerovali, protože představovala velice cenné rukojmí, ale jejích řečí si moc nevšímali. Milá naivní Anna si neuvědomovala vlastní cenu a Erasmus si chtěl i nadále zajistit vliv na její křehkou mysl. Těšilo ho, jak zaujatě se mu ta žena věnuje, i když její oddanost hraničila s obsesí. Toleroval to. Během staletí si od lidí užil zášti dost a dost, pomýlené zbožňování nyní snese.

Dál mluvil k zaujatým výzkumníkům. „Mé senzory a transoči mi v mentatské škole dál umožňovaly pozorovat lidi, sestavovat projekty a testovat hypotézy. Bránilo mi to, že jsem neměl fyzické tělo, ale Gilbertus neustále sliboval, že mi získá nějakou nádobu pro paměťové jádro. Jenže mu to nikdy nevyšlo.“ Erasmus se odmlčel. „V tom jediném mě zklamal…“

Vědci si dělali poznámky do tlulaxských záznamníků. Ochotný robot už celé dny téměř bez přestávky probíral své myšlenky a závěry. Měl v sobě takové znalosti, tolik objevů, tolik dat, že jen prosté utřídění toho všeho byl úkol, který napínal jejich schopnosti na maximum.

„Klíčové jsou moje zkušenosti,“ pokračoval. „Mám v úmyslu pomoci vám najít cesty, jak nejen ubránit Venport Holdings, ale i vyhladit služebníky.“ Uvědomoval si, že ta slova vyznívají jako chvástání, ale myslící stroje pýchu neznaly. „Mít jen tak více času. Je těžké soustředit staletí zkušeností do tak omezené doby.“

Zatímco čekal, až si vědci udělají poznámky, vrátil se ke svým uloženým záznamům Gilbertuse, jak ho vedou z vězení, nutí ho kleknout si a čekat, až zasviští čepel mistryně meče…

Nedaleko laboratorního stolu se v ochranné schráně vznášel mozek správce Noffea, prvního z nových kymeků. Jeho nádrž teď vysílala signály prostřednictvím poblikávajícího elektrafluidu a soustava přístrojů je přenášela do slov. „Zařízení na Denali je vám k dispozici, Erasme. Naším úkolem je dodat řediteli Venportovi zbraně k boji s nevědomostí a posílit lidskou civilizaci. Podělte se s námi o projekty zbraní ze Synchronizovaného impéria. Pomozte nám vyhladit ty primitivy.“

„Zabili ředitele Albanse,“ dodala Anna a na čele jí vyskočily ustarané vrásky. „Pokusili se zničit Erasma – a mě taky! Nevím, proč je bratr prostě všechny nepobil.“

„Jistěže vám pomohu zničit služebníky,“ řekl Erasmus hlavně proto, aby uklidnil Annu, protože by se na tu myšlenku mohla upnout. Nevěřil moc tomu, že by imperátor Roderick Corrino dokázal čelit fanatikům, dokonce ani Josefu Venportovi. Ale robot chtěl pomoci, protože měl vlastní nevyřízené účty a vlastní cenu, kterou si vyžádá, až nastane pravý čas.

„Mou největší touhou je vidět vůdce služebníků umřít, a čím bolestněji, tím lépe. Přeji si zažít uspokojení z pomsty.“ I to bude nový pocit, další klíčový detail v jeho monumentálním tažení – a už to bylo vzrušující.

Jeden z vědců, zamlklý tlulaxský výzkumník jménem Danebh, si vše horlivě zapisoval. Teď se opřel na židli. „Uvítal bych údaje z tvého biologického výzkumu, Erasme. Na Corrinu jsi provedl hodně pitev, ale současně jsi sesbíral spoustu genetických údajů. Pochopil jsem dobře, že jsi dokonce sám vypěstoval klon Sereny Služebnice?“

„Ano. Ta nová Serena sice působila ve všech směrech dokonale, ale nebyla ani zdaleka tak fascinující jako původní žena, byla to jen chabá kopie. Identický biologický organismus neobsahující identické zážitky a osobnost.“

Při řeči se jeho paměťové jádro spojilo s datovými systémy základny a prozkoumalo minulost doktora Danebha. Tlulaxan prováděl novátorskou práci, kterou služebníci označili za „nečistou“, kvůli nim musel utéct z domovské planety a vyhledat útočiště u Venport Holdings.

„Dodám vám veškerá data, jaká potřebujete, pokud se použijí proti služebníkům,“ slíbil Erasmus.

Správce Noffe se ozval ze své ochranné schrány: „Použijí. My všichni máme dost důvodů ty lidi nenávidět.“

„Pak se poučím i já od vás. Nikdy jsem neporozuměl pocitu nenávist a rád bych ho dál studoval.“

Anna Corrinová se na něj podívala s tak krutým úsměvem, až ho to znepokojilo.

Vesmír je plný zajímavých možností, které se dají vypočítat. Mentat se však musí naučit ignorovat drtivou většinu takových lákadel, jinak se dozajista zblázní.

Ředitel Gilbertus Albans v projevu ke studentům jednoho z prvních ročníků

Valya Harkonnenová, stále nováček v roli Matky představené, ignorovala kousavý chlad větru, který bičoval přistávací dráhu Wallachu IX. Dosedla tam dopravní loď se skupinou Sester, které si sem povolala z imperiálního dvora a o jejichž oddanosti pochybovala. Vyšla je ven přivítat.

Slabé slunce nad hlavou hřálo tak málo, že si v tom brzkém odpoledni oblékla těžké zdobené roucho. Chlad však snášela dobře. Na její domovské planetě Lankiveil bylo ještě chladněji a kromě toho dovedla přizpůsobit vlastní metabolismus a tu nepříjemnost zmírnit.

Valya měla krátké černé vlasy, rámující oválnou tvář, a oříškově hnědé oči, kterým neušlo nic, co se dělo kolem. Obrátila se k lodi a sledovala vystupující ženy, ale neusmála se na ně. Nyní, když skončil rozkol Sesterstva, a to jejím vítězstvím, povolala si coby Matka představená tyto neloajální ženy zpátky.

Matka představená… I když byla fyzicky ještě mladá, stala se Valya Ctihodnou matkou a v mysli si nesla tisícileté vzpomínky. To významné postavení zastávala teprve několik měsíců, od smrti Raquelly Berto-Anirulové. Pořád ještě zkoumala svou odpovědnost, povinnosti a moc… a musela si zajistit, že se proti ní nepostaví ostatní Sestry. Od těchto žen z imperiálního dvora se dalo čekat leccos, ale Valya měla řešení.

Nanejvýš důležité bylo zaznamenat drobné detaily, které by jiným možná ušly. Valya sice neměla výcvik mluvčích pravdy, odjakživa však dokázala vycítit pravdu a oddanost. Na první pohled poznala, že nově příchozí v sobě nenesou skryté násilí, žádnou bezprostřední hrozbu, ale i kdyby na ni některá z nich fyzicky zaútočila, byla by Valya silným protivníkem. Navíc se vylepšovala ve své nové dovednosti, ovládání zvláštního hlasu, který přiměl druhé dělat, co po nich chtěla.

Musela se rozhodnout, jestli se těmto Sestrám z bývalé konkurenční frakce dá věřit, nebo jestli je třeba se jich zbavit.

Kromě toho, že se Matka představená potřebovala chránit před nepřáteli, musela i oživit a posílit svá nejbližší spojenectví v Sesterstvu. Jednu dobu dokonce podezírala z přílišných ambicí oddanou Fielle, která teď stála po jejím boku, a přece se tato Sestra nakonec stala jednou z jejích nejbližších poradkyň. Byla to statná žena s buclatou tváří, puntičkářka. Po dokončení výcviku na Lampadu se tato mentatka a mluvčí pravdy stala jednou z oblíbenkyň staré Raquelly a Valya ji teď považovala za mocný nástroj.

Černě oděné ženy vykráčely z lodi a seřadily se jako pohřební průvod. Valya poznala mnoho ortodoxních Sester, včetně svých vášnivých odpůrkyň Ninke a Esther-Cano, ale všechny neznala. Zatím ne. Měla v úmyslu získat údaje o každé z nich, podle nichž se pak rozhodne o jejich osudu. Tyto ženy porušily přísahu věrnosti matce představené Raquelle, a i když bylo Sesterstvo zase sjednoceno – podle posledního přání té staré ženy –, Valya věděla, že bez pevných záruk jim věřit nemůže. Ublížily organizaci.

Jednou porušený slib se dá porušit znova.

Světlovlasá Sestra Olivia se ujala organizování hostů, aby je Matka představená mohla oslovit. Byla to spolehlivá a důvěryhodná žena, ale lehko se dokázala nadchnout a Valya jí v hlase zaznamenala nervózní podtón. Uvědomovala si však, že je i pozorná a svědomitá, spoléhala na ni jako na dalšího spojence.

Když Olivia ženy srovnala, Valya předstoupila a spustila hlasitě, nuceně veselým tónem: „Dnes máte příležitost dosáhnout postupu, ne trestu. Musíte však opustit škodlivé způsoby, které vás naučila Dorotea. Po té škodě natropené její vzpourou vůči Matce představené je spojené Sesterstvo zase silné.“

Valya po ženách putovala pohledem, zkoumala jejich výrazy a postoje, pátrala po známkách odporu. Některé byly nervózní, vystrašené nebo pokorné, jiné téměř nečitelné. Na pohled byla vidět odevzdanost, ale pravda se ukáže teprve časem. „Všechny budete pečlivě vyzpovídány a já pevně doufám, že vás budeme moci uvítat zpátky v Sesterstvu.“

Ženy se tvářily stísněně, ale Valya je propustila a Sestra Olivia odvedla skupinku k pozemnímu autobusu. Její osobní garda je odveze do izolované sekce zajištěné ubytovny, kde na ně bude možno pozorně dohlížet. Tyto Sestry se dočkají propuštění teprve potom, co prokáží oddanost Valye a podrobí se přísné převýchově. Jinak zemřou. Valye bylo jedno, jestli přijde o pár oveček. Sesterstvo nabere znovu jeden hlas a jednu mysl, a ty budou její, ne Raquelliny.

Zatímco byly ženy odváděny, střetla se Valya pohledem s jednou z tvrdých strážkyň, vlastní mladší sestrou Tulou Harkonnenovou. Patřila k nejlepším bojovnicím Sesterstva díky přísnému výcviku, kterému ji Valya podrobila. Pod Tulinou jemnou, sladkou krásou a kudrnatými plavými loknami se skrývalo nebezpečí ostré jako břitva. Mladá žena se na Valyu podívala a v očích jí probleskla stísněnost, než odvedla skupinu Sester do autobusu.

Ten okamžik Valyu zneklidnil. Snažila se rozebrat, co to znamenalo. Tula ji požádala o povolení vrátit se domů k rodině na Lankiveil, alespoň na krátkou dovolenou, a rozhodně si ji zasloužila… ale Valya chtěla pochopit, proč o ni sestra prosila. Prolila atreidskou krev – jak dostala nařízeno – a prokázala svou oddanost… coby Harkonnenová, když nic jiného.

Tula provedla dokonalou pomstu, vdala se za mladého Orryho Atreida a o svatební noci ho zabila. Tak nádherný, zlotřilý akt! Po té vraždě se Vorian Atreides spolu s Orryho bratrem Willemem ukryli. Oba zmizeli z Caladanu a Valya je nedokázala vypátrat dokonce ani prostřednictvím svých svazků v Sesterstvu.

Jenže Tula sestřinu radost z vraždy nesdílela. Vyslovila se, že ji hryžou výčitky svědomí a provinilost za zabití Orryho, jako by se přiznávala, že k oběti něco doopravdy cítila. Dokonce zalitovala, že mezi jejich rodinami nevládne jiná situace. Jiná? Po těch generacích se táhnoucí krvavé rozepři si Valya takovou možnost nedokázala ani představit.

Dívka zřejmě potřebuje čas, aby si utřídila priority. Prospělo by jí, kdyby se vrátila na panství Harkonnenů, aby si připomněla rodinné svazky. Valya jí zařídila cestu na Lankiveil, dokud ji nebude potřebovat na další misi. Ale i tak bude na Tulu třeba dohlížet. Její podivné chování Valyu znepokojilo…

Fielle předstoupila s hlášením a vyrušila svou představenou ze zamyšlení. „Jsem připravena odjet na Salusu, Matko představená. Moje společnice a já jsme odhodlány zaplnit uprázdněné pozice na imperiálním dvoře, jak jsi nařídila. Pokud si mě imperátor ponechá, stanu se jeho novou mluvčí pravdy.“

„Jistěže si tě ponechá. Potřebuje mluvčí pravdy, když je Dorotea po smrti.“ Valya se na svou věrnou Sestru usmála. „A já budu ráda, že tě tam mám. Musíme se postarat, aby imperátor Roderick dostával vhodné rady.“ Pohlédla na raketoplán, kolem kterého se hemžili muži z personálu, prováděli zkoušky a doplňovali palivo. „Jakmile bude loď připravena, můžeš se Sestrami nastoupit.“ Na hlavní planetu je pak dopraví zakřivovač společnosti EsconTran.

„Získám si imperátorovu důvěru informacemi o Josefu Venportovi, jak jsme se dohodly,“ řekla Fielle. „Stejně jako nás ho přirozeně tíží, že Venport zabil tolik lidí, aby si udržel monopol na koření. Znamená nebezpečí nejen pro zbylé imperiální operace na Arrakis, ale pro celé Impérium.“

„Pohybujeme se po tenké hraně,“ odpověděla Valya. „Až Venport zjistí, co jsi prozradila, bude to považovat za zradu z naší strany. Pomohl Sesterstvu, když to potřebovalo, zařídil nám přesun na Wallach IX a podporoval tam naši novou školu.“

„A jeho žena nám pomohla vyzvednout –“ Fielle se rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo neposlouchá, protože to, co se chystala říct, bylo známo jen hrstce Sester, „– počítače z džunglí Rossaku. Bez nich bychom přišly o všechny naše záznamy o křížení.“

„Ano, Venport posloužil našim účelům.“ Valya přikývla. „Jeho žena Cioba je jedna z nás a navíc Čarodějka. Osobně je nám nepochybně oddaná, ale v manželských a obchodních záležitostech si člověk nikdy nemůže být jistý. Udělaly jsme, co jsme udělat musely. Ale to je minulost, teď nám lépe poslouží spojenectví s imperátorem.“

Fielle smutně poznamenala: „Matka představená Raquella byla Venportovi za tu pomoc vždycky vděčná.“

„Já nejsem Raquella,“ odsekla Valya. „Ta nezvážila důsledky toho, když bude Sesterstvo zavázáno jedinému obchodnímu magnátovi, přesvědčenému, že nás může ovládat jako loutky. Raději pošlu Venportovi za ty služby finanční odměnu a vyrovnám se s ním, než mu být něco dlužna, jak si nepochybně myslí. Dělá nám laskavosti a očekává, že za ně dostane oddanost, jako vojenský diktátor.“ Uvažovala o tom a hluboce se kabonila. „Ředitel Venport je svým způsobem stejně problematický jako Manford Torondo. Dvě nešťastné a nezvladatelné osobnosti.“ Zasmušile přikývla. „Ani jednu z nich si nepřejeme za nepřítele.“

„Chápu, jak je důležité udržet si neutralitu.“ Fielle se uctivě uklonila. „Dám si pozor, až budu s imperátorem mluvit v soukromí.“

Zatímco se mentatská Sestra připravovala k odjezdu na Salusu Secundus, Valya si spokojeně pomyslela, že jednotlivá soukolí zapadají správně na místo. Vzadu v mysli slyšela vzrušené brebentění žen ze zděděných vzpomínek oněch dávno mrtvých Sester, které se jí pravidelně vynořovaly v podvědomí. Byly prastaré a nepředvídatelné, ale dodávaly jí cenné, byť často protichůdné rady. Poslouchala jeden hlas za druhým.

„Ctihodná matko Valyo! Příliš se soustředíš na pomstu Atreidům,“ spustil jeden.

„Je ti souzeno být větší než Vorian Atreides, nejznámější hrdina služebnického Džihádu,“ následoval další.

„Sesterstvo je důležitější než nepřátelství dvou rodin. Povznes se nad to.“

Další moudře znějící hlas dodal: „Jak lépe zvítězit než zastíněním odkazu toho muže? Je ti souzena velikost, Valyo Harkonnenová, ne přízemnost. Mysli na Sesterstvo, ne na pouhou pomstu!“

Hlasy se rozplynuly v šumu dalších přízračných vzpomínek, ale Valyu nepřesvědčily. Proč bych nemohla prosazovat zájmy Sesterstva a svého velkorodu současně?

Vydala se pryč a v zamyšlení se mračila. Rady ze zděděných vzpomínek byly vždycky důležité, ale nevěděla, jestli na ně má dát. Její život a osud směřovaly jiným směrem a ty dávno mrtvé ženy to věděly. Dosáhnout pomsty nebyla jenom osobní záležitost, dotýkalo se to celého rodu Harkonnenů. Přísahala, že se postará, aby se její rodině vrátilo významné postavení, které jí bylo ukradeno.

Půjdu dál svou cestou, pomyslela si, ať si ty vnitřní hlasy říkají, co chtějí.

Bylo by těžké, ne-li přímo nemožné sepsat vyčerpávající životopis Voriana Atreida. Žil tak dlouho a zažil spoustu věcí na spoustě míst. Je jako vítr, prolétne a postupuje dál, celá staletí.

Haruk Ari, historik Džihádu

Kepler by snad někomu mohl připadat jako nudný svět, ale Vor si vážil let prožitých v klidném, chráněném domově na této planetě. Byl to přesně ten pokojný život, po jakém dřív toužil. Býval tu šťastný, byl jiným člověkem, člověkem, který se stáhl ze svého minulého života. Oženil se se ženou, již miloval a s níž pak vychoval velkou rodinu – co víc by si kdo mohl přát?

Teď se bál toho, že všichni tito lidé jsou v ohrožení, protože jeho minulost vyšla najevo. Harkonnenové by na ně mohli zaútočit.

Když s mladým Willemem Atreidem dorazili do hlavního sídliště na Kepleru, zavzpomínal na ty šťastné časy, ale nechtěl, aby si ho někdo vybavil nebo si ho všiml. Opustil toto místo a přísahal, že se sem nikdy nevrátí. Teď už ho na Kepleru nepoznají, ale on tu rozšíří tajné varování před Tulou Harkonnenovou, upozorní je, aby si na ni dali pozor. Co kdyby sem přijela a chtěla svést a zavraždit dalšího mladého Atreida, jako to provedla Orrymu? Když o ní budou vědět předem, možná ji zastaví.

Devatenáctiletý Willem, vysoký a tmavovlasý jako Vor, vypadal jako jeho syn, ale ve skutečnosti od něj byl vzdálený řadu generací. Pro jejich účely ze sebe udělal Vorova synovce. Oba dva se zamaskovali za vousaté nádeníky, toho času na dně, kteří hledají práci… aby mohli lépe střehnout po tom, co hrozí rozvětvené rodině Atreidů na Kepleru. Tulinu podobu měli oba vtištěnou do paměti.

Bylo to poprvé, co se Willem dostal mimo Caladan. Bral smrtelně vážně tuhle výpravu za ověřením, jestli je Vorova rodina v bezpečí před Harkonneny a jestli sem Tula nedorazila. Prozatím se oba muži snažili být nenápadní a pátrat po jakémkoli nebezpečí.

Cestou z kosmodromu do městečka se v duchu své role poptávali po práci. Vor poznal jednoho místního kupce, ale ten si ho naštěstí nijak zvlášť nevšímal. „Práci?“ Šedovlasý obchodník pokrčil rameny a neurčitě ukázal směrem za město. „Zkuste to někde v sadu. V tuhle roční dobu vždycky potřebují česače na sklizeň buriaku.“

Buriakové stromy plodily velké šťavnaté ovoce, výborné ke konzumaci za syrova, a Vor se pousmál, když si vzpomněl na jeho chuť. Spolu s milovanou Mariellou měli na počátku manželství malý sad. „Tulindova rodina hospodaří pár mil za městem. Slyšel jsem, že potřebují spoustu pomocníků.“

Jakási žena přinesla k pultu kabát, který chtěla koupit, a připojila se k rozhovoru. „Tulindovi potřebují sběrače, protože ten sad vedou železnou rukou a minulý týden jim jich spousta odešla.“

„To se mi nezdá jako místo, kde by se mi chtělo pracovat,“ poznamenal Willem.

„Ať si to jejich zatracený ovoce shnije na stromech.“ Žena položila kabát na pult, vylovila peníze a spočítala je. „Je spousta lepších zaměstnavatelů. Dobrých lidí. Třeba Urionovi, až na to, že se vás pokusí převrátit k té své divné církvi.“

„Jsou to šohkeři,“ řekl kupec. „Odmítli přijmout Oranžsko-katolickou bibli, kterou v Impériu zavedl imperátor Jules.“

„Anebo můžete zkusit sad Atreidů,“ navrhla žena. „To jsou solidní, poctiví lidé a své zaměstnance dobře krmí. Bydlení je skromné, ale stačí. A je to odsud kousek, ani ne hodina na sever od městečka po hlavní silnici. Majitelé jsou Geoff a Nobinia Atreidovi.“

„O těch už jsem slyšel,“ poznamenal Vor opatrně. „Díky, myslím, že se tam vypravíme nejdřív.“

Doslechl se, co potřeboval vědět. Geoff byl jeden z jeho pravnuků, ale prakticky se neznali. Kdyby se tam Vor s Willemem nechali najmout, bylo by to míň riskantní než to zkoušet u Vorianových synů, ti by ho mohli poznat… a to by je ohrozilo.

Než odešli, ukázal Vor těm dvěma snímek Tuly Harkonnenové, světlovlasé krásky jako andílek, pořízený ve svatební den. Nebyla na něm vidět krev na jejích rukou ani jed v srdci. „Nezahlédli jste tuhle ženu? Tuhle cizinku? Měla sem nedávno dorazit.“

Obchodník povytáhl obočí a usmál se. „Ne. Tuhle bych si zapamatoval!“

„Je to hledaný zločinec,“ oznámil Willem chladně. „Krutá a nebezpečná. Dejte si na ni pozor. Máme důvod si myslet, že by mohla dorazit na Kepler.“

Z obchodu se vydali na hlavní cestu. Caladan opustili po strašlivé vraždě Willemova bratra Orryho. Vor sice pochyboval, že Harkonnenové vědí o této větvi jeho rodiny a že by sem Tula dorazila tak brzy, aby pokračovala ve svých vražedných plánech, ale potřeboval se ujistit. Jakmile se přesvědčí, že tu není, vydají se ji s Willemem hledat.

Kráčeli v tom slunném podzimním dni po silnici a Vor vzpomínal, jak příjemné teplo tu vždy bývalo v tuto roční dobu. Buriakové sady po obou stranách cesty byly obtížené ovocem – červenými, žlutými a růžovými odrůdami. Srdce ho bolelo vzpomínkami, nejradši by tu zůstal a zmizel z očí. Jenže to nešlo.

Vor se vydal po dlouhé prašné cestě mezi sady Atreidů a Willem se rozhlížel a vstřebával ty zvláštní výhledy. „Tato půda patřívala bratrovi mé ženy,“ připomněl Vor mladému muži další část rodiny. „Tak se podíváme, jestli sem zapadneme.“

Uviděl půl tuctu česačů, kteří sklízeli ovoce do přenosných zvedáků s bednami. Za nimi, na konci dlouhé cesty, se rýsoval starý statek a několik hospodářských budov. Vor se sehnul a sebral jasně růžový buriak spadlý na zem. Od opasku vytáhl nůž, odřízl pomačkanou část, oddělil kousek a podal ho Willemovi. Pak si uřízl další pro sebe a vychutnával si jeho napůl zapomenutou sladkost. „Takový má být život, prostý, příjemný, bez nenávisti a válčení. Jenže se toho nedosáhne jen tak.“

Willemovi selhával hlas, když odpověděl: „To jsme měli s Orrym na Caladanu. Rybaření, práci záchranářů. Tam byl život obyčejný – dokud nepřišla ona.“ Sebral si další plod a vytáhl vlastní nůž, ale byl tak napjatý, že to vypadalo, jako by na ovoce spíš útočil, než ho loupal.

„A teď Tula možná přijde sem zničit další členy mojí rodiny.“ Vor naporcoval zbytek ovoce a snědl ho, odhodil střed a očistil nůž kapesníkem. „Takového života, jako je tady, si my dva moc neužijeme. Vychutnej si ho, dokud to jde – ale pořád buď na stráži.“ Vedl svého „synovce“ ke statku…

Oba byli přijati bez velkého vyptávání a předák bez zaváhání zapsal jejich falešná jména. Řekli mu s Willemem, že jsou z Alarkandu, vzdálené malé planety, o které nikdo z těchto lidí nikdy neslyšel. Vor kdysi během Džihádu bojoval vesmírnou bitvu poblíž Alarkandu, rozdrtil tam flotilu strojů, skrývající se v poli asteroidů.

Geoff a Nobinia Atreidovi žili v rozlehlém statku se svými dětmi, z nichž nejstarší se už blížily dvacítce. Podle Geoffových hrubých rukou a ošlehané pleti bylo znát, že osobně pracuje v sadu. Vor dával pozor na zvěsti o svých dalších potomcích, rozptýlených dál od hlavního města. Všichni zřejmě byli v bezpečí, prostí a spokojení.

Vor s Willemem coby členové posádky sběračů dostali přidělena lůžka v ubytovně a nastoupili do práce v odpolední směně. Toho večera byli všichni pracovníci ze sadu pozvaní na večeři do statku, čekal tam dlouhý prostřený stůl pro všechny včetně deseti dětí, ještě příliš malých na práci.

„Chlapce a děvčata posíláme do sadu, když jim je osm.“ Geoff Atreides se zasmál a ve tváři se mu objevily hluboké vrásky. „A čím víc dětí máme, tím líp, protože v sezoně se pomocníci těžko hledají.“ Podíval se přes stůl na svou dceru Kauree, několik měsíců těhotnou. „Její muž Jacque je dohlížitel v sadu a má teď venku spoustu práce. Nají se později.“

„Velké rodiny mám rád,“ poznamenal Vor. „Kéž bych měl taky takovou.“

Willem po něm střelil nenápadným pohledem, ale Vor jedl a neřekl už nic. Najednou ho přepadla nostalgie při pomyšlení na tu rozvětvenou rodinu, kterou míval přímo tady, na této planetě – a další kdysi dávno na Caladanu. Ale nemohl si dovolit zůstat jejich součástí. Ohrozil by tím příliš mnoho lidí.

Nebylo to dlouho, co jeho manželku Mariellu zavraždili dva zabijáci, kteří pátrali po Vorovi. Ti dva ho nakonec vystopovali na Arrakis a zabili jeho přítele Griffina Harkonnena – Harkonnenové pak z jeho smrti obvinili Vora a zahájili krevní mstu. Po zabijácích už byla veta, ale na jejich místo nastoupili další lovci. Bylo mu smutno z toho, že se vždycky najde někdo, kdo ho bude stíhat.

Brzo jim ale ukáže, s Willemem najdou Tulu a donutí ji za ten čin zaplatit…

Dny na Kepleru klidně ubíhaly a Vor s Willemem pracovali v sadu. Vor zůstával většinu večerů na statku, aby dohlédl na svou rodinu, ale Willem se vypravoval do blízkého městečka za zábavou. Hlásil Vorovi, že tam nikdo neviděl ženu odpovídající popisu Tuly, ale šířil její obrázek, aby byli všichni ve střehu. Tula neproklouzne nepovšimnuta.

Vor chtěl zjistit co nejvíc o své rodině. Opatrnými dotazy se dozvěděl, že syn Clar vlastní úspěšnou restauraci a motorest za městem, další syn Oren řídí vesmírnou přepravní společnost, která má zastoupení v několika městech na planetě. Některé z jejich dětí čas od času přicházely do sadu, včetně Clarovy pubertální dcery Raigy.

Měla hezkou tmavovlasou přítelkyni Opallu a Willem s ní flirtoval, několikrát ji pozval na večeři a zatancovat si. Vor vzpomínal, jak býval sám mladý a nezadaný, jak míval dívku v každém přístavu, když létal s armádou Džihádu z planety na planetu. Willem to s Opallou nemyslel vážně a Vor věděl, že na ni brzo zapomene, až se ve svém pátrání po Tule Harkonnenové přesunou zase dál.

Rozhodli se zůstat ještě dva týdny, dokud nedorazí další zakřivovač. Teď, když společnost VenHold kvůli sporu s novým imperátorem stáhla své lodě z komerčních obchodních tras, bylo mnohem méně možností přepravy a odlehlé planety jako Kepler to citelně zasáhlo. Tvrdilo se, že tyto náhradní lodě nejsou tak bezpečné, ale nic jiného jim nezbývalo. Vor chtěl vidět, kdo přiletí, pro případ, že by mezi pasažéry byla náhodou Tula Harkonnenová, ale pokud ne, vydají se na cestu.

Zůstat na Kepleru byla příjemná představa, ale pokud Tula vážně neví, že tu žijí Atreidové, pak je jeho rodina v bezpečí. A to znamená, že Vor s Willemem musí po té zrádné a násilnické ženě Harkonnenů pátrat jinde.

Člověk by si neměl vychutnávat pomstu, ani když je ospravedlnitelná a zasloužená.

Ptolemaios, osobní záznamy, po úpravě na kymeka

Poté co se Ptolemaios vzdal svého biologického těla, rychle si zvykl na novou existenci kymeka. Přijal svůj osud dobrovolně a nezalitoval toho ani na okamžik. Už moc dlouho se v životě cítil slabý a nedůležitý. Ale to se změnilo.

Jakmile kapsle přistály v temnotě za hlavním městem na Lampadu, aktivoval Ptolemaios své mechanické nohy. Myšlenkové konektory, které sám vyvinul, byly výkonné a přesné. Vjemy se lišily od lidských, ale tělo ovládal dokonale a byl mnohem pohyblivější. Vestavěné zbraně fungovaly jako prodloužení těla. Na tuto chvíli se připravoval v jedovaté atmosféře Denali celé týdny, a teď konečně nastal čas.

Ptolemaios spolu s kymeky Ademem Garlem a Rikonem Poem vystoupil z otevřené kapsle a tři monstra se vydala k blízkým příbytkům a průmyslovým stavbám. Každý krok ohlašovalo hlasité žuchnutí, nešlo o žádnou tajnou operaci – to zdaleka ne –, naopak, měla vzbudit co největší hrůzu a zkázu.

Ptolemaiova zdokonalená optika zaznamenala místní, jak se vynořují z domů a hledí na ně v hrůze a zoufalství. Měl v plánu jejich utrpení ještě posílit. Přesně to si ti pomýlení lidé zasluhují.

Pravým zlem stojícím za tímto hnutím byl Manford Torondo, ale i jeho zaslepení stoupenci měli na rukou krev. Hordy služebníků ničily pokrok, který mohl pomáhat jiným, upíraly léčebné technologie nemocným a zraněným a jednoduše pálily všechno, co se jim nelíbilo.

Škubl sebou při vzpomínce na smrtelné výkřiky svého přítele, doktora Elchana, a přitom bezděky spustil jedno ze svých děl. Ohnivý výboj zapálil blízký domek. Když Ptolemaios viděl výsledek, spustil s gustem další palbu a srovnal dům se zemí. A to byl teprve začátek zkázy.

Se svými druhy kymeky pochodoval dál, jeho kolegové odpalovali projektily, ničili sklady, drtili primitivní vozidla a kosili lidi na útěku. Tato útočná síla měla natropit co nejvíce škod v omezeném čase, než bude odvolána zpátky na Draigovu skrytou loď.

Ptolemaios pomocí svých interních systémů prohlížel krajinu a orientoval se. Nepřistáli přesně na určeném místě, ale kymekové dobře věděli, kde žije vůdce Torondo. Jeho domek byl nechráněný. Ptolemaios upravil kurz a jeho společníci se řítili s ním, pálili na vše kolem, blížili se k Manfordovu obydlí.

Jeho audiosystémy zachytily zděšené výkřiky, jak se služebníci snažili uprchnout. Jiní se postavili na odpor, třímali směšné a neúčinné nástroje – palice, kopí, staromódní střelné zbraně – ale ani se sofistikovanou výzbrojí by nedokázali poškodit chráněná těla nových válečných strojů.

Tři kymekové dupali po svých obětech, jako by to byl hmyz, a postupovali dál. Podle instrukcí ředitele Venporta nebylo cílem podrobení planety, ale demonstrativní útok a napáchání co největší zkázy a zmatku. Ptolemaios si ovšem stanovil osobní cíl, najít a zabít vůdce služebníků. Nestane-li se to dneska, vrátí se s mnohem většími posilami, až nastane čas na plný útok.

Ptolemaios ale věřil, že by konečného cíle mohli dosáhnout jen ve třech. Vlastně by bral jako věc cti, kdyby se mu to povedlo.

Někdo by ho možná považoval za monstrum, tato akce mohla vypadat jako vyvražďování nevinných… ale pro něj nikdo z nich nevinný nebyl. Věděl, co provedli, čeho se dopustili ve jménu svého fanatismu.

Jak se Ptolemaiovo mechanické tělo blížilo k Manfordovu domku, zalétl v duchu zpět do časů své úžasné laboratoře na Zenithu. S Elchanem tam pracovali na vývoji průkopnické kybernetické technologie, chtěli pomáhat lidem, kteří přišli o končetiny, lidem jako Manford Torondo. Vytvořili náhradní paže a nohy, aby je mohli invalidé používat jako vlastní. Ale když s Elchanem nabídli nové nohy zmrzačenému vůdci služebníků – prostě proto, že mu chtěli pomoci –, ten šílenec jejich dar zničil a poslal svůj fanatický dav vyplenit laboratoř na Zenithu a upálit Elchana zaživa.

Manford tvrdil, že dal Ptolemaiovi lekci. Ten požár sice už dávno vyhasl, ale Ptolemaios si dobře pamatoval smrtelný řev přítele. A jeho nenávist plála pořád stejně jasně…

Trojice kymeků se dostala k Manfordovu domovu. Pomahači beznohého vůdce se seběhli coby zbytečné stráže a štíty. Byli vzdorní, odhodlaní a absurdně bezmocní.

Kymekové se zastavili, aby zhodnotili situaci, ale Ptolemaios hned aktivoval ohnivé dělo a upekl ty rádobyobránce zaživa, obrátil je v popel, stejně jako se to stalo Elchanovi… až na to, že jejich smrt byla mnohem rychlejší.

Pak se kymekové vrhli na Manfordův dům.

Jakmile Anari Idaho viděla a slyšela, že se ďábelští kymekové blíží, věděla, že si jdou pro Manforda. Proti těm obřím strojům by nic nezmohl ani její hrozivý meč. Prioritou bylo zachránit Manforda.

Bez jediného slova varování nebo žádosti o pomoc ho popadla v jeho pokoji, přihnala se k otevřenému oknu a vystrčila ho ven na zem. Proskočila oknem, sebrala ho a uháněla s ním do tmy. Svírala ho ve svalnatých pažích a prakticky letěla krajinou.

Kymekové se za nimi blížili, jejich postup značily výbuchy, požáry a jekot.

„Kam mě to neseš?“ protestoval Manford. „Masakrují tam moje lidi!“

„Obětují životy, abys ty mohl uniknout. Jestli nás zaženou do kouta, budu tě bránit, jak dlouho dokážu.“

Ohlédla se na nebetyčné stroje a vzpomněla si, jak ničila bitevní stroje během výcviku mistrů meče na Ginázu. I při tom řízeném cvičení bylo třeba celého týmu dobře trénovaných válečníků, aby porazili i nejmenšího mechanického soupeře.

Teď byla sama a ty věci tři.

Anari lapala po dechu a běžela po obilných polích. Sklizňová sezona se chýlila ke konci a mnohde zbývalo jen strniště. Nebylo se kde skrýt. Před sebou zahlédla pět temných stohů sena pro dobytek. Ta suchá tráva si mohla podržet vlastní teplo, možná dost na to, aby to zakrylo Manfordovu tepelnou stopu. Možná. Nemohla už běžet o moc dál a žádný normální úkryt by před kymeky neobstál. Toto byla její nejlepší šance.

Dostala se k nejbližšímu stohu. „Dovnitř, Manforde.“

Zakroutil se jí v náruči. „Jak se tam schovám? Lehce mě najdou.“

„Neuvidí tě. Přirozené teplo uvnitř tě zamaskuje.“ Rozhrnula schnoucí trávu a nacpala jeho beznohé tělo dovnitř. „Zůstaň tam a nehýbej se. Počkej, až se pro tebe vrátím.“

Přikývl, poslechl Anari, protože jí věřil. Jistě mu došlo, že jinak nemají šanci přežít.

Anari ho zakryla a sledovala, jak kymekové spálili skupinu statečných obránců poblíž Manfordova domu. Zvedla meč a rozběhla se k nim, aby bojovala na život a na smrt. Navíc doufala, že tak odpoutá pozornost od Manfordova úkrytu. Toužila stanout před těmi stroji a položit život ve svatém boji, ale nemohla nechat svého vůdce bez ochrany. Musela přežít.

Anari běžela a viděla, jak kymekové dorazili k domku, bourají kamenné zdi a strhávají střechu, jako by loupali vařené vajíčko. Článkované kovové paže se natáhly a chňaply ženu v černém rouchu, která ječela a mlátila sebou. Sestra Woodra. Jeden z kymeků ji přidržel ve vzduchu, zvedl druhý kovový spár a roztrhl ji na dva kusy jako hadrovou panenku. Spokojeně odhodil zbytky zkrvaveného těla daleko od sebe.

Nestvůry srovnaly Manfordův domek se zemí, ale nenašly ho tam. Netrpělivě a vztekle kráčely po krajině, odpalovaly další exploze a páchaly další zkázu.

Anari vztekle zaječela a hnala se za nimi, máchala mečem, kymekové však postupovali opačným směrem, demolovali shluky domů, podpalovali budovy. Brečela vzteky, ale utěšovalo ji, že se vzdalují od Manfordova úkrytu.

O hodinu později, když za sebou nechali široký pás zkázy, se kymekové vrátili ke svým kapslím a vystartovali k nebi jako obrácené planoucí meteority.

Anari zůstala bezmocně stát s mečem. Netušila, kolik stovek – nebo snad tisíců? – lidí bylo tuto noc zmasakrováno, a truchlila po nich. Přesto ji ale těšilo vědomí, že zachránila Manforda. Aspoň ten to přežil!

Rozběhla se ho vytáhnout z úkrytu a přitom už promýšlela odplatu tomu odpornému Josefu Venportovi.

Věrnost je sice obdivuhodná vlastnost, ale často je špatně nasměrována.

Ředitel Josef Venport, soukromá porada s Draigem Rogetem

Josef, zaměstnán budováním obrany Kolharu, dopustil, aby mu unikla kontrola nad produkcí koření na Arrakis. Normu to rozrušilo a chtěla po něm, aby se spolu s ní vydal na pouštní planetu a tam s chaosem zatočil a obnovil melanžové sklizňové operace.

Než se ale mohl vydat na Arrakis, potřeboval vyřídit ještě jednu záležitost. Odletěl na oběžnou dráhu k velkému zakřivovači, který sloužil jako vězeňské plavidlo pro zajatou imperiální bojovou skupinu.

Roderickovo vojsko mělo po Impériu rozmístěno mnoho dobře vyzbrojených lodí pro udržování pořádku, ale jen málo z nich bylo vybaveno Holtzmanovými motory. Proto se imperiální armáda musela přesouvat na palubách větších plavidel a celé roky tyto služby zajišťovala společnost VenHold, dopravovala vojenské lodě, kamkoli bylo třeba. V době, kdy imperátor postavil Josefa mimo zákon, vezl tento zakřivovač sedmdesát imperiálních lodí, směřujících utišit služebnické nepokoje na odlehlých planetách. Coby odvetu za ten zatykač Josef všechny lodě prostě zajal a nedovolil jim vrátit se k imperiálním ozbrojeným silám. Místo toho je odvezl ke Kolharu a nechal na oběžné dráze, zakřivovač se stal jejich vězením. Admirál Umberto Harte se svými důstojníky zatím prostě zůstával mimo hru.

Jistě, k tomu vítězství došlo spíše šťastnou náhodou než geniální taktikou, ale Josef si nestěžoval. Odstranil ty strategické figurky z hrací desky a neměl v úmyslu je imperátorovi vracet, dokud se jejich rozepře nevyřeší. Dala by se urovnat tak snadno, jen kdyby imperátor přišel k rozumu!

Zatímco jeho raketoplán obeplouval mohutný zakřivovač, velký jako celé město, Josef s potěšením vzpomínal na to hladké a nekrvavé vítězství. Rozlehlý nákladní prostor plavidla držel imperiální lodě na místě jako vězně upoutané ke zdem žaláře. Nemusel ani posílat na palubu své lidi, nedošlo k žádnému boji, k jediné ztrátě na životech. Kéž by všechny puče probíhaly tak hladce a jednoduše!

Teď povede s admirálem Hartem stejnou diskusi jako předtím, ale nečekal jiný výsledek. Stejně to ale musel udělat, než se vydá s Normou vyřídit tu věc na Arrakis.

Na palubě zakřivovače se rázně obrátil na jednoho ze svých zaměstnanců: „Přiveďte admirála – bude se snažit zdržovat, vyvíjet pasivní odpor. Ale nedovolte mu to. Beru to jako věc slušnosti.“

Vydal se na pilotní palubu, kde ve schráně naplněné kořením spočíval navigátor lodi, obklopený panoramatickými výhledy na hvězdné nebe. V nádrži plula zdeformovaná postava se zakrnělýma rukama a nohama, velkou hlavou a velkýma očima. Pokud si Josef dobře vzpomínal, tento se jmenoval Dobrec. Kormidelníci však jména moc nepoužívali, takové nálepky byly pod jejich úroveň. Dobrec nedal najevo, že zaznamenal příchod ředitele, plul si v nádrži, zahleděn do nekonečna své mysli, prováděl výpočty, nebo se zabýval jinými, ostatním nepochopitelnými úvahami.

Josef už dávno přestal vnímat ty zmutované tvory s odporem. Díky své rozvinuté mysli dovedli věci, jichž pouhý člověk nebyl schopen. A přestože všichni kandidáti na navigátory nebyli tak docela dobrovolníci a mnoho jich nepřežilo fyzickou proměnu, nelitoval toho, co jim prováděl. Považoval to za obrovskou příležitost, i když sami účastníci toho procesu vždy nesouhlasili.

Během čekání na admirála Hartea nahlédl pozorovatelnou v přepážce na zajaté imperiální lodě vyrovnané v kotvištích rozlehlého nákladního prostoru. Každé plavidlo neslo erb Corrinů.