Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

Willow Winters: Řekni, že mě chceš

Vydání první

Copyright © 2021. Tell Me You Want Me by Willow Winters.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2584. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Tell Me You Want Me

vydaného v roce 2021

Český překlad © 2023 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design by Lori Jackson

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2032-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2033-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Willow Winters

Řekni, že mě chceš

Prolog

Adrian

„Věřil bys tomu, jak to mezi námi začalo?“ zeptá se mě Suzette tichým hlasem. Jejímu šeptání takhle pozdě v noci jsem už přivykl. Na příliš mnoho věcí jsem si kvůli ní zvykl. Tahle místnost ve střešním patře nejžádanějšího mrakodrapu s výhledem na Bryant Park mi připadá jako samotné peklo, když každé ráno dorazí moji společníci. A poté, co odejdou, většina světel se pozhasíná, Suzette váhavě zaťuká na dveře z ořechového dřeva vedoucí k mé kanceláři… a jsem jako v nebi.

Jako bych ji snad někdy dokázal odmítnout. Jako bych si někdy zvládl něco odepřít, natož ji.

„Jestli bych věřil, jak to mezi námi začalo?“ zopakuju tiše její otázku a na ramenou mě zamrazí, když naskočí klimatizace. Sklouznu pohledem k tmavé, dřevěné podlaze, jež je spoře osvětlena jedinou lampou v koutu kanceláře. Potom jím pokračuju ke své hedvábné kravatě a její kašmírové blůzce, jež je obojí bezstarostně pohozené na zemi. Sue je přede mnou pořád docela nahá, přestože já si už natáhl kalhoty. Sedím uvolněně ve vysokém křesle, holou pokožku mám přitisknutou na kůži a sleduju, jak se Suzette natahuje pro láhev skotské. Vezme vzápětí i sklenky, které o sebe cinknou. Když je teď uspokojená, jsou její bledě růžové bradavky měkké a pohled na ně mě nutí přejet palcem po svojí erekci. Zoufale si s ní chci znovu hrát, aby jí ztvrdly a já je mohl sát, zatímco ona ze sebe třešňově rudými rty bude vyluzovat ty báječné zvuky.

Když se lehce přetočí z místa, kde leží na mém stole, září skrze vysoká okna tlumená světla města a vrhají stín na její svůdné křivky. Je mým bezpečím, chrámem samoty, je moje všechno. V tuhle chvíli jsem si až příliš dobře vědom toho, co pro mě znamená.

„Ano,“ řekne pevným hlasem, zatímco lije do první sklenice jantarovou tekutinu. „Jen jsem tak přemýšlela, že jsem nikdy nečekala, že bychom mohli mít…“ Odmlčí se, hrudník se jí zvedne a poklesne, než se opatrně posadí přede mě. Láhev má po levé straně a sklenice napravo. „Tohle,“ dokončí. Suzette se nahými chodidly opírá o křeslo mezi mýma roztaženýma nohama, zadek má zaparkovaný na okraji stolu a já mám pohled přesně v úrovni jejích prsou. Musím zvednout hlavu, abychom si hleděli do očí.

Ta malá dračice se ušklíbne. Ví, co se mnou dělá. Neměl jsem vůbec tušení, že jsem se do ní zamiloval, dokud nebylo příliš pozdě.

Zprvu to nebylo nic víc než hra. Nevím, kdy se to všechno změnilo a obrátilo k „tomuhle“, jak to sama nazvala. Nevím, kdy se to stalo tím, čím to je, ale teď, když to mám, nechci to ztratit.

Věřil bych, jak to mezi námi začalo? Tušil jsem, že se to změní v tohle?

„Ne,“ odvětím a dám jí tím odpověď, o níž jsem věděl, že ji chce slyšet. Její rozpustilý smích zahřeje i ten nejprokřehlejší kout mé duše, ale ten zase kvapně zamrzne ve chvíli, kdy mi podá whisky ve sklenici z broušeného skla.

Nicméně i přesto se napiju, jelikož ona to tak chce, a protože když tak učiním, dá si také a uvolní se. To je všechno, co chci, dokud to ještě můžu mít.

Sue nemá tušení, že během několika hodin se všechno změní. Z nás dvou jsem to já, kdo teď trpí. Můžu si jen představovat, jak se bude zítra cítit zrazená, až novinové titulky odhalí pravdu černou na bílém.

Suzette se nakloní dopředu a s jemným, spokojeným zavrněním mi nastaví rty k polibku. Jediným zvukem v pokoji je tlumený náraz skleničky o můj javorový stůl, spolu s hukotem krve v mých žilách. Zírá na mě svýma nádhernýma očima naplněnýma žárem, jako by viděla skrze mě. Žaludek se mi sevře a během okamžiku se mě zmocní nevolnost, když nakloní hlavu a na rtech má nevyslovenou otázku.

Raději ji divoce políbím, než bych dal najevo, že se něco děje. Ani trochu se nedržím zpátky. Beru si od ní přesně to, co chci, protože v hloubi duše vím, že jsme spolu naposledy. Zítra už se mnou nebude chtít mít nic společného. Jemně jí okusuju spodní ret a beru si její sladká ústa, když s provokativním zasténáním rozevře rty.

„Chci tě znovu,“ přiznám se jí hlubokým hlasem, který mi rezonuje hrudníkem. Drží mi oběma rukama ramena, takže mě nepřekvapuje, když leknutím vyjekne a zaryje mi nehty do kůže, zatímco ji popadnu a pokládám znovu na stůl, abych si ji mohl opět vzít, jako už mnohokrát předtím.

Musím ji mít ještě alespoň jednou. Ještě jednou, kdy je moje. Když máme tohle… než vyjde slunce a já o to všechno přijdu.

1. kapitola

Adrian

Před pěti měsíci

Klapu naleštěnými oxfordkami po elegantní mramorové podlaze. Podlahy jsou také to jediné, co ve foyer téhle budovy vypadá draze. Je letitá a zastaralá, stejně jako jejich obchodní praktiky. Ale to se všechno změní, když to mám teď na starost já.

Udržuju sice neutrální výraz, možná spíše chladný, zatímco kráčím k výtahu a potom ke střešnímu patru, kde se nachází zasedací místnost. Pro sebe se však ušklíbnu, když slyším šeptání a vidím sekretářky, jak se shlukují.

Vědí, kdo jsem. Každý, kdo je někdo, to ví.

Parchant. Mizera. Dokonce mě označovali i za zloducha. A mně je to úplně jedno.

Než otevřu prosklené dveře, narovnám si rukávy a manžetové knoflíčky. Jakmile nakráčím do místnosti, tucet lidí okamžitě zmlkne a do ticha zaskřípá jen otočná židle. Zasedací místnost je cítit po citronovém přípravku, kterým se čistil velký, oválný mahagonový stůl.

Ten vyměním jako první. Stůl musí být skleněný, abych mohl na každé schůzce sledovat řeč těla. Můj otec říká, že jsem byl požehnán dvěma dary: umím číst v lidech a sázet. Jsem hráč, co má dobrou hlavu na akcie a vyzná se v obchodních společnostech, takže můžu potvrdit, že má pravdu. A zanechávám za sebou hromadu lidí, co mě za to nesnáší.

Tam, kde se nacházím, jsem se nedostal tím, že bych byl milý.

Jsem šéf, předseda představenstva a vlastním, cokoliv si zamanu. Právě teď to zahrnuje každou osobu v téhle budově. Srovnám si kravatu a připomenu sám sobě, že budu muset udělat selektivní třídění raději dříve než později. Pro účely zisku i efektivnosti. Čísla nikdy nelžou; lidé lžou nicméně vždycky.

„Dobré odpoledne,“ pozdravím je, zatímco pan Holt vstane ze svého místa napravo od čela stolu, kde je prázdno. Nikdo tam nesedí, protože je vyhrazeno pro mě.

„Pane Bradforde, rád vás znovu vidím,“ osloví mě Jonathan Holt a potřese mi rukou. Je to dřívější majitel a momentálně velice bohatý muž.

Podepsali jsme dohodu o mlčenlivosti. Nikdo nevěděl, že v posledním čtvrtletí jsem fungoval jako generální ředitel já. Každý e-mail, kamerový záznam, veškeré smlouvy i mítinky procházely skrze můj tým. Měli čtvrt roku na to, aby dokázali, že tahle společnost stojí za záchranu.

Tedy ne, že by na tom Holtovi sešlo. Dostal zaplaceno tak jako tak. V šedém obleku na míru a čerstvým sestřihem byl uvolněnějším a bohatším mužem, než když jsme se před půl rokem poprvé setkali, abychom dojednali tuto dohodu.

Přejíždím pohledem po každém členovi, jehož jsem na tuhle schůzku pozval, přičemž polovina nejspíše zůstane a polovina odejde, když mě upoutá jedna nádherná žena. Má na sobě přiléhavé krvavě rudé šaty, které ladí s barvou jejích nehtů. Už jsem je na ní viděl, pokud se nepletu. Dvakrát a tohle je potřetí. Do třetice všeho dobrého.

Vím, kdo to je, ještě než se do mě odváží zabodnout pohled s neskrývaně nenávistným výrazem.

Suzette Parksová. Vášnivá. Odhodlaná. A úžasně sexy. Nedokážu si pomoct, abych se neušklíbl, když se mi zpříma podívá do očí a neslyšně mě vyzývá, ať se klidně opovážím jí něco říct. Byl jsem svědkem toho, jak sama ve svojí kanceláři ztrácí trpělivost a je blízko tomu, aby vybuchla. Říct, že mě to baví, ani zdaleka nevystihuje moje pocity. Ze všeho nejvíc jsem ji chtěl přirazit ke zdi a to rozčilení z ní vyšukat. V penisu mi cukne jen při pomyšlení na to, jak by mi ty nehty zatínala do zad. Je sice napjatá, ale jen tak něco s ní neotřese. Ať už se s touhle společností stane cokoliv, rozhodně si tady tu malou dračici nechám.

Nakonec je to ona, kdo ustoupí a přeruší oční kontakt. V tu samou chvíli za mnou pan Holt zavře dveře, což značí počátek mítinku.

Koutky se mi roztáhnou v úsměvu, který si rukou zakryju, odkašlu si a začnu se soustředit. Věděl jsem, že mě bude rozptylovat, věděl jsem, že se mi dostane pod kůži, ale nebyl jsem připravený na to, že mě to tak… vyvede z rovnováhy.

Začnu vestoje a pan Holt následuje mého příkladu. Málem se posadí, ale jakmile promluvím, zůstane stát. „Budu stručný. Poslední čtvrtletí na mě neudělalo valný dojem a nastanou drastické změny. Ty budou zahrnovat propouštění a škrty v rozpočtu, ale nevyhnou se ani dalším nezbytnostem. Budu se v téhle společnosti pro reklamní management spoléhat na každého z vás, koho z vašich týmů vyberu.“ Zatímco mluvím, setkám se postupně s pohledy všech jedenácti osob. Všímám si, kdo kýve a kdo je napjatý. Ani trochu mě žádná z reakcí nepřekvapuje, dokud se nedostanu ke slečně Parksové, která se ani neobtěžuje zvednout zrak. Když hovořím, upírá pozornost na pero ve své ruce. Je to inkoustové pero s elegantním stříbrným tělem a ona s ním tiše poklepává o notes vázaný v kůži. Nedělá si žádné poznámky.

Hlas mi ztvrdne, když pronesu: „Nevěřím v selhání. I chyby jsou lekcemi.“ Tuhle větu jsem ji v posledním měsíci slyšel říct mnohokrát a vynese mi pohled jejích ledově modrých očí. To už je lepší.

Nechám do ní pohled zabodnutý několik dlouhých vteřin. Cítím, jak teplota v místnosti roste a ona se snaží ani nezavrtět. Ten pitomý stůl už měli dávno vyměnit.

„Pokud k tomu nechcete ještě něco říct, pane Holte,“ pokračuju a naznačím pohyb rukou k němu. Potřese hlavou a rty má stažené do tenké linky. „Nemám, co bych dodal,“ pronese a rozhlédne se po místnosti.

Neunikne mi, jak slečně Parksové výraz při pohledu na něj ztvrdne. To je dobře. Nejsem jediný, koho z toho viní.

„Mítink je u konce.“ Zůstanu stát na svém místě a sleduju, jak všichni odcházejí, zatímco se mi vybavuje všechno, co jsem měl říct. Zapamatoval jsem si všechna jména a vzmáhá se ve mně vztek na to, že jsem jim nesdělil, že vím o každém detailu a statistice. Zatnu zuby a ostatní pohyb zrychlí, kývnou a s krátkým mávnutím odcházejí.

Moje mrzutost se přemění v něco jiného, když přesunu zrak zpátky ke slečně Parksové a její klepání perem zesílí. Ani se nehnula.

„Chtěla jste něco říct?“ zeptám se jí pokorně. Dva poslední muži v místnosti, s výjimkou pana Holta, se zastaví. Jeffries a Woods. Oba seděli na místech daleko ode mě a teď stojí po mé levé straně. Woods ví, co dělá, ale nechová se vůči klientům zrovna pečlivě. Divil bych se, kdyby hrozba odstupného nějak změnila jeho výkon.

Když mlčí, dodávám: „Vypadáte, jako byste chtěla něco říct.“

„Adriane Bradforde,“ prohlásí, podívá se mi do očí a upjatě se usměje, „všichni víme, proč jste tady.“

Ten den dám poprvé najevo svoje pocity a jednoduše povytáhnu překvapeně obočí. „Skutečně?“ otážu se jí.

„Chcete tuhle společnost,“ odpoví věcně a pohodlně se v židli usadí. Z její strany je to sebevědomé gesto, jako kdyby znala moje karty.

„Jste velice bystrá,“ pronesu se zřetelnou blahosklonností a těší mě, jak na to na oplátku pozvedne obočí.

„Rozcupovat,“ dodá, poté odstrčí židli, postaví se a konečně mi dovolí si prohlédnout její křivky. Krátké červené šaty se jí na levém stehnu vyhrnuly trochu moc vysoko a její odhalená kůže mě dráždí. Obvykle jsem schopný si udržet pozornost, ale kvůli ní nechám svůj pohled sklouznout.

Shrne si lem dolů.

„Nechte moje oddělení na pokoji. Nikomu nedovolím, aby ho zničil,“ varuje. Ona mě varuje. Jako kdyby mě snad mohla něčím ohrozit. Jako by měla v téhle hře nějakou autoritu.

„Pokud budu chtít něco zničit…“ Lehce změním postoj a znovu se na tu ženu dlouze zadívám.

„Zkoušejte to, jak je libo, Adriane.“ Letmo se usměje, když mi ztuhne výraz nad použitím mého křestního jména, a té urážce to ještě přidá.

„Suzette Parksová, je to tak?“

Suzette. Ochutnávám na jazyku její jméno. Zbožňuju na něm úplně všechno, způsob, jakým opouští mé rty, i to, jak se na nich zdrží, šimrá a provokuje.

Přikývne a to je vše, polkne jedovatou poznámku a opustí místnost.

„Je běžně takhle… nabroušená?“ zeptám se pana Holta, když za ní skleněné dveře třísknou takovou silou, že by mě nepřekvapilo, kdyby se rozsypaly. Nezakusil jsem napřímo její hněv, ale ať se propadnu, jestli mi z toho penis neztvrdl jako skála.

Jonathan si odkašle a očividně je mu to nepříjemné, protože přešlápne na místě a chytne se za opěradlo židle. „Omlouvám se, pane,“ reaguje, což ovšem není odpověď na mou otázku.

„Nic se neděje,“ uklidňuju ho a ani se neobtěžuju se k němu otočit. Místo toho ji sleduju, jak odchází, a líbí se mi na tom, že se ode mě nemůže dostat pryč. Moc mě těší, že ji budu moct znovu vidět, kdykoliv se mi krucinál zachce.

2. kapitola

Suzette

Co si to sakra dovoluje.

Jak na mě ten chlap může takhle působit, když o mně absolutně vůbec nic neví? Pronikavě si mě prohlížel, jako by mi viděl až do žaludku, a rozpaloval mi tím celé tělo. Prakticky mě přišpendlil pohledem na místě. Cítila jsem, jak mi intenzita jeho zraku v těle rozněcuje všechna nervová zakončení a celou mě to paralyzuje.

Nedokázala jsem ani promluvit, natož se na něj podívat. Styděla jsem se. Každá drobnost, kterou jsem v té místnosti udělala, byla zahanbující. Omluvím se, nicméně jenom proto, že je to profesionální. Nehodlám však couvnout. Můj tým stojí za to zachránit, stojí za to, aby se udržel. Jestli si se mnou zkusí zahrávat… Ztěžka polknu, protože vím, že toho nemám zrovna moc v rukávu na to, abych ho zastavila, ale vyslechne si veškeré důvody, proč by měl dát zpátečku, než zlikviduje, co jsem za posledních deset let vybudovala.

Slyšela jsem, co se o něm vykládá. Jediné, co dělá, je, že ničí to, co není výdělečné, a prodá to, nebo spojí to, co za záchranu stojí, s jinými společnostmi. Adrian Bradford je rozsudek smrti. Je to ztělesnění mojí největší noční můry a nenávidím Holta za to, že mě nechal tomuhle muži napospas.

Zklidním své dýchání a zvednu ruku, abych zaťukala na jeho dveře. Nadechnu se a nedokážu ani zaklepat. Dotknu se klouby dřeva, jenže se nemůžu přimět, abych to udělala. „No tak sakra už,“ zakleju si pro sebe.

Jak se mu podařilo se mi takhle dostat pod kůži? Jsem silná žena. A jsem na to pyšná. A stejně tu teď stojím a krčím se před jeho zavřenými dveřmi.

Nesnáším ho za to ještě víc.

Nejde jen o to, jak se na mě dívá. Setřepu ze sebe úzkost, zadržovaný vztek a zoufalou potřebu ventilovat hněv, co ve mně vře, a zkusím to znovu.

Přikládám to, že jsem tak otřesená, hrůze, kterou jsem si předchozí noc prošla.

Kdybych nebyla v takovém šoku, nevyspalá a vášnivě zapálená do všeho, co souviselo s touhle prací, vletět mu do kanceláře by bylo snadné.

Znám každou skulinku tohohle podniku. Když jsem sem přišla, nevěděla jsem absolutně nic a rychle jsem zjistila, že vyšší management toho ví ještě méně. Holt byl dítě se svěřeneckým fondem, které netušilo, co dělá. Já se rychle a pilně učila a se mnou i můj tým.

Jak se Bradford opovažoval sem přijít a myslet si, že mi může všechno sebrat? Všechno, pro co jsem dřela. Všechno, co jsme si zasloužili.

S hlasitým výdechem jsem zaklepala. Správně, na tohle jsem se teď potřebovala soustředit.

S dalším hlubokým nádechem jsem narovnala záda.

Obrázek toho, jak stojí v čele zasedacího stolu, mám otištěný do paměti. Na tváři se mu rýsoval náznak strniště. Měl ostře řezanou čelist a tmavě šedý oblek šitý na míru. Je jako ďábel – okouzlující a prohnaný; hrozivý a přesto vzrušující. Sálá z něj nepopiratelná síla. Do mysli se mi vkrade myšlenka. I kdyby se svlékl z veškerých drahých vrstev oblečení na své štíhlé, avšak svalnaté postavě, dokážu si představit, že by i tak vypadal nechutně bohatě. Nejde o majetek. Ale o něco kompletně odlišného od toho, na co jsem zvyklá.

Všichni ti muži si můžou nosit jakékoliv značkové obleky, co se jim zamane, ale stejně budou vypadat lacině. Nerozeznají si vlastní péro od pera, které použijí, aby se vzdali svého dědictví. A stejně tu stojí muž, který je první po hodně dlouhé době od mého rozvodu, kvůli němuž všichni ti parchanti, co se mě snaží balit a očekávají ode mě něco jen na základě svých bankovních kont, vypadají jako arogantní pitomečkové, jimiž skutečně jsou.

Každý chlap, na němž jsem v celém městě New Yorku kdy spočinula zrakem, bledne v porovnání s Adrianem Bradfordem. A to jsem s ním byla za bílého dne, obklopena ostatními a netrvalo to ani ne deset minut.

Teď tu stojím před jeho dveřmi a sbírám odvahu, abych se k němu úplně sama přiblížila, a to ještě po pracovní době… Ty dveře zůstanou naplno otevřené, dokud tam budu. To je bez debat. Na tomhle patře nikdo není a upřímně ani nevím, jestli je uvnitř vůbec on. Je to Holtova bývalá kancelář a střešní patro bylo vyhrazeno pouze jemu a mítinkům. Takže… i kdyby dveře zůstaly otevřené, stejně bychom byli sami.

S bušícím srdcem a napjatými nervy, i když se snažím sebevíc zůstat klidná, si představuju, co udělá. Představuju si, jak mi Adrian říká věci, které mi už v minulosti řekli muži, co nade mnou měli silovou převahu, muži, jako byl můj manžel, a na mě to dnes má zcela odlišný efekt než kdy předtím. Celá ta představa mění obtěžování na pracovišti, které má nastat, v myšlenku promítanou za pozdního večera v posteli, již sdílím se svým vibrátorem.

Třikrát zaklepu.

Ruka se mi chvěje, ale držím se.

Zvednu hlas a zavolám: „Adriane, ráda bych –“ Dveře se až příliš rychle otevřou. Zůstanu s pusou dokořán. Promluvila jsem moc nahlas a zbytek toho, co jsem chtěla říct, se mi zasekl vzadu v krku.

Srdce mi tluče jako o závod, když si uvědomím, jak blízko tomu muži jsem. Už to není jen myšlenka, ale skutečnost. Ten chlap mě děsí. Nejenom svou mocí a faktem, že se vůbec nachází v této budově a co z toho vyplývá. Ale také tím, co se mnou dělá už jen skutečnost, že existuje. Je to až hříšné a celé je to úplně špatně. Hrozně mě to vytáčí.

„Slečno Parksová.“

Kruci.

Vysloví svým barytonem moje jméno a rozhodně to zní hříšně. Nespouští ze mě svůj ocelový pohled a já tak opět stojím paralyzovaná. Ustoupí o krok dozadu a sotva mi dává dost prostoru na to, abych vešla dovnitř, udělá gesto pravou rukou a levou se opírá o zárubeň. Přeruším oční kontakt a přesunu pozornost k oknům za jeho stolem.

Jsou to vysoká okna od podlahy ke stropu a město za nimi kypí životem. Vím, že tam dole daleko od těchto výšin je děsivý hluk. Ale v téhle chvíli by ten výhled mohl být malbou, nádherným mistrovským dílem, kde se proti šeřícímu se hluboce modrému nebi do oblak zdvihají stříbrné budovy a žluté čtverce kancelářských oken pomalu vnáší světlo do nadcházející noci.

Nikdy předtím jsem v téhle kanceláři nebyla. Holt mě sem nikdy nepozval a věděla jsem pouze, že je to jeho kancelář. Odteď bude proslulý jako parchant, co si vzal tučný šek namísto toho, aby téhle firmě poskytl to, co skutečně potřebovala. V podstatě se z toho lacino vyvlékl a my… jsme skončili s Adrianem Bradfordem na krku.

Místnost je jen spoře vybavena. Stůl z tvrdého javorového dřeva s drobnými vyřezávanými detaily mě upoutá jako první. Podle pachu citronu ve vzduchu je čerstvě naleštěný. Mohutné kožené křeslo tmavé kaštanové barvy je umístěno v jeho čele a naproti němu stojí další dvě vysoká křesla.

Kromě toho je prostorná místnost už prázdná a holé zdi čerstvě natřené, jako by to celé bylo zbrusu nové. Jinými slovy, v nabídce pro nového kupce.

Bublá ve mně vztek.

Až teprve když za mnou zapadnou dveře, vzpomenu si, co přesně tu dělám. Tohle město mě však nikdy nepřestane fascinovat. Cuknu sebou při kliknutí, které za mnou zazní, a prudce se otočím směrem tam, kde mezi mnou a dveřmi stojí Adrian. Poklepe si na ciferník hodinek a oznámí mi: „Je skoro šest hodin, Suzette.“