Strašidelná škola

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Helena Žižková

Strašidelná škola – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jak to všechno začalo

Světlo na chodbě zhaslo. Podlaha, zdi, dveře i nástěnky ze sítí se ponořily do černočerné tmy. Byla taková tma, že si člověk neviděl na prst ruky, natož na prst nohy. Kdyby tady ovšem nějaký člověk byl.

Když za panem školníkem zapadly dveře, vzápětí se rozhostilo i hluboké ticho. Ticho, které se rozlévalo do všech skulin a děr. Černé ticho v černočerné tmě.

A pak se to ozvalo. Ťap. A ticho. A za chvilinku zase. Ťap, ťap. Tichoučké krůčky u dveří kotelny. Za nimi se nesl jemňoučký smích. Kdo to byl?

Ve dveřích třídy 3. A se objevila téměř neviditelná škvírka. Otvor, kterým na tmavou chodbu dopadl paprsek měsíčního světla. Ta dírka byla moc malá i pro tu nejmenší myšku. Pak zmizela. Na chodbě byla znovu tma tmavší než černý inkoust.

Jakmile do temných tříd brzy ráno dopadl první paprsek světla, vůbec to nevypadalo, že se tu v noci něco dělo. Byla to úplně obyčejná škola. Až na jednu drobnost. Na podlaze pod tabulí ve třetí třídě zůstala maličká stopa. Otisk tak titěrný, že i myška by si pomyslela něco o trpaslících. Jenže žádná stopa není dost malá. Zvlášť pro Maxe.

Ve škole byl docela normální. Ale s posledním zvoněním se měnil v badatele a detektiva. Ve škole se maskoval, aby nebyl nápadný. Ale ta stopa ho vyvedla z rovnováhy. Nevšiml by si jí, kdyby mu neupadla na zem guma. A on se samozřejmě nehnul na krok bez obrovské lupy.

Lupa je velké sklo, které i z malých myšek dělá obrovské nebezpečné myši.

Nebylo to poprvé, co si Max všiml něčeho podivného. Celá tahle škola mu připadala podezřelá. Chodí do ní teprve dva měsíce, a v noci by tu nebyl ani za nic. A to o něm nemohl nikdo říct, že je strašpytel. V létě byl na skautském táboře, a v noci místo aby spal, seděl na kraji lesa a bavil se tím, že ho nevidí hlídka. Byl naštvaný, když mu řekli, že na splnění třech orlích per je ještě malý. Neměl to slovo rád. On není malý. Určitě mu spletli rok narození.

Max se teď podíval na tabuli. A zbledl. Přísahal by, že ještě před chvílí bylo v pravém rohu nahoře napsáno 3. listopadu. Nyní tam stálo 9. listopadu. Zmateně se rozhlédl. Spolužáci se vesele bavili, asi si ničeho nevšimli. Zdá se, že by také potřebovali tlustá skla na oči.

Tabule ho přitahovala jako magnet. Podíval se do pravého rohu znovu a chytil se za pusu, aby údivem nevykřikl. Bylo tam 3. listopadu. Možná by si měl sáhnout na hlavu. Třeba má teplotu. Ve vteřině na to ale zapomněl.

Otevřely se dveře a do třídy vešla jejich paní učitelka. Byla krásná jako princezna a Maxovi se moc líbila. Jednou ji doma nakreslil s princeznovskou korunkou. Nikomu by nikdy ten obrázek neukázal. Bylo to jeho tajemství.

Vendelín zatím seděl na tabuli a královsky se bavil, jak Maxe vyděsil. Mrzela ho jediná věc – že se tu namáhá pro jednoho žáka. To je skoro zbytečná práce.

„Co to s těmi dětmi dneska je? To je jenom počítač a mobil, a kdyby o strašidlo zakopli, tak ho neuvidí. Ale já jim ukážu,“ rozzlobeně brblal.

Zavěsil se za nohu na písmenko t ve slově listopad a ze samého přemýšlení usnul.

Maxovi samozřejmě nemohlo ujít, že je písmenko t najednou nakřivo. Aby ne, on totiž Vendelín strašně rád jedl. Včera slupl misku našlehané tmy s pavučinami, měl těžké bříško. A to není všechno. Velmi rád hodoval v odpadkových koších. Vždycky hlídal, aby byl u koše včas a nevysypala mu ho paní uklízečka. Tam ale bylo dobrot. Mňam! Tu nakousnutý koláček, tu nedojedená houstička, tu kousek jablíčka. Ale bonbony, které měl snad ze všeho nejraději, ty tam nikdy nebyly. Nechápal proč.

Jen jednou jedinkrát bonbony ochutnal. Vojta Piskoř měl narozeniny, a ve třídě si zapomněl plný sáček ledovek. Ten sáček byl malilinko pootevřený. Takový mrňavý otvůrek jen pro skřítkovu nenasytnou papulku. Druhý den si Vojta nemohl vzpomenout, jestli v tom sáčku zůstaly nějaké ledovky, nebo ne.

Když si Vendelín představil tu dobrotu, ještě teď se mu sbíhaly sliny na jazyku. Rychle zapomněl, jak mu bylo večer špatně. Zdálo se mu, že ho v bříšku koušou červíci. Jenže to nebylo důležité.

Ani Vendelín nemohl tušit jednu hroznou věc. A tou věcí byla pohroma, která se na něj a na školu řítila. Byla daleko a zároveň strašlivě blízko. Ta pohroma jela právě autem a vztekala se, že nedostala pistáciovou zmrzlinu. Zmrzlinu v listopadu! Za pár minut zastavilo auto před školou. V něm seděla tlustá vzteklá Vendula. Bez zmrzliny. Dnes měla nastoupit do 3. A.

Tajemné setkání

U auta se nejdříve otevřely zadní dveře. Nasupená holčička málem vypadla na silnici, protože zapomněla z auta vystrčit nohy. Než si baculaté nožky porovnala a vystoupila, byla rudá vzteky. Posílají ji totiž do úplně cizí školy. Útěchou jí byl plný sáček gumových medvídků. Nejraději měla ty červené.

Vendulka dusala za maminkou. Ta se za žádnou cenu nedala přemluvit, aby přihlašování do téhle ošklivé a nesympatické školy odložily na zítra. Co když Vendulce dojdou bonbony? A co když mají také tělocvičnu? V předchozí škole byla! Neměla ráda tělocvičny. Už z toho názvu jí naskakovala husí kůže. Jednou upadla a nemohla vstát. Říkala paní učitelce, že nemůže cvičit. Chtělo se jí jenom ležet. Kdyby mohla, místo židlí by dala do tříd lehátka. A místo tělocviku by měl být předmět Ochutnávání bonbonů.

V telefonu u vchodu se ozval neznámý hlas. Potom se se bzučením otevřely obrovské dřevěné dveře. Než se znovu zavřely, škvírkou mezi prahem a přivírajícími se dveřmi proklouzlo něco divného, tmavého a slizkého.

Přivítalo je přítmí a teplo. Zdálo se, že tu nikdo není. Bylo tu jen šero. Vendula i její maminka slyšely vzdálený šum ze zavřených tříd. Bylo to divné. Půl desáté a taková tma. Vždyť to říkám, lamentovala v duchu baculatá holčička, je to divná škola. Učí se tady potmě a určitě tu straší.

To ještě netušila, jak blízko je pravdě. Ze vzdáleného kouta vedle hasicího přístroje ji pozorovaly zelené oči zvláštního tvora, který si říkal Vendelín.

Za silným lýtkem vystrašené holčičky vystrkovala nos rozčepýřená a pihovatá příšerka. Chyběl jí přední zub. Jmenovala se Agáta. Bez Venduly se nehnula ani na krok. Vendelín uviděl Agátu. Agáta uviděla Vendelína. Pro ostatní byli neviditelní. Proto nikdo nemohl spatřit, jak pihovatá Agáta vyplázla na Vendelína jazyk. Pak na něj zlomyslně zašilhala. Rozježené rezavé vlasy se postavily do pozoru. Vypadaly jako dráty do betonu.

Vendelín začal couvat. V té chvíli by tu nejraději vůbec nebyl. Zmizel jako pára nad hrncem a ani ťapinka na podlaze tu po něm nezůstala.

Agáta se zahihňala. Začínalo ji to tu bavit. Ten trpaslík nemá šanci se před ní schovat. Agáta milovala školy. Jsou stvořené pro lumpárny.

Horší to ještě bude

Vendula na rozdíl od Agáty žádnou radost necítila. Měla strach. Ta chvíle se blížila. Bude se muset postavit před třídu a říct, jak se jmenuje. A snášet posměšné poznámky dětí. Ví to. Smály se jí už ve školce.

„Tak tady jste, vítám vás,“ ozvalo se nad nimi.

Po schodech sestupovala prošedivělá žena. Agáta byla v okamžiku pryč. Potichoučku zmizela.

Vendula zůstala ostražitě stát a nervózně se rozhlížela kolem. Paní ředitelka došla až k nim. Podala si s maminkou ruku. Vendula se ušklíbla. Neměla ráda úsměvy, nesnášela dospěláky, nenáviděla školu. Vzdorovitě se otočila a hleděla do tmavé chodby. Vtom to uviděla, ten záblesk. Co to bylo? Měla pocit, že se na ni ze tmy někdo dívá. Polekaně zamžikala. Sundala si brýle. Vytáhla z kapsy kapesník a pečlivě si vyleštila skla. Nasadila si brýle na nos a zadívala se znovu do tmavého kouta. Asi se jí něco zdálo. Na rameno jí dopadla obrovská tlapa. Děvčátko vyděšeně poskočilo.

„Snad jsem tě nepolekal?“ ozvalo se za ní.

Vendulka se ohlédla. Za zády jí stál obrovský vousatý muž. Usmíval se od ucha k uchu. Vendula se otřásla. Co mají pořád s tím usmíváním? Že ho nebolí pusa? V duchu si představila, jak se mu ze samého usmívání ta pusa trhá až k uchu. Zvláštní je, že jí legrační připadají úplně jiné věci než ostatním. Už se poučila, že některé věci nemůže říkat nahlas.