Miluj ľudí, používaj veci

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na

www.albatrosmedia.sk

Joshua Fields Millburn & Ryan Nicodemus

Miluj ľudí, používaj veci – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Joshua Fields Millburn & Ryan Nicodemus: Love People, Use Things

Copyright © Joshua Fields Millburn & Ryan Nicodemus

Translation © Veronika Litviková, 2023

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2023

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-3347-2

ISBN e-knihy 978-80-566-3369-4 (1. zverejnenie, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-566-3370-0 (1. zverejnenie, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-3371-7 (1. zverejnenie, 2023) (mobi)

Venované Rebecce a Mariah

Pamätajte, že ľudí je potrebné milovať a veci používať,

nie milovať veci a používať ľudí.

[arcibiskup Fulton J. Sheen, okolo roku 1925]

Kiežby ste sa naučili ľudí milovať a veci používať

a nie naopak.

[Drake, 2013]

Predslov

Príprava na pandémiu

Ulice sa hemžia mužmi v uniformách, ktorí zvierajú obrovské samopaly. Cez megafóny nám prikazujú, aby sme zamkli dvere a neopúšťali domovy. Preletujúce vojenské helikoptéry z reproduktorov púšťajú pieseň Stayin Alive od Bee Gees ako zvučku našej novej dystopickej budúcnosti. Bum! Bum! Tesne po sebe zaznievajú dva výstrely. Strhnem sa zo spánku a vedľa seba zbadám manželku. Dcéra je vo svojej izbe, obe spia. Vojdem do obývačky, stiahnem roletu na okne a zahľadím sa von. Los Angeles o polnoci. Ulice sú ľudoprázdne. Vo svetle pouličných lámp vidno jemné mrholenie. Nič nenasvedčuje vyhláseniu výnimočného stavu. Akurát pod kopcom je odstavený akýsi nákladiak. Zhlboka si vydýchnem. Našťastie to bola len nočná mora. Skutočný svet, do ktorého som sa zobudil, sa však výrazne líši od sveta, v ktorom som strávil štyri desaťročia svojho života. Niežeby bol postapokalyptický, ale nie je ani normálny.

Uličkami v potravinách sa kľukatia rady k pokladniam. Výklady vyprázdnených obchodov na ulici Rodeo Drive sú zadebnené doskami. Prázdnymi kinosálami obklopenými prachom a tmou sa nesie ničivé ticho. Húfy ľudí sa v dvojmetrových rozostupoch nahnali do potravinových bánk s prázdnymi regálmi. Znepokojené rodiny sa pre obmedzenie pohybu ľudí vyrovnávajú s neustálou prítomnosťou svojich blízkych. Nemocnice sú plné prepracovaných sestier a doktorov, ktorí svoje rozzúrené tváre ukrývajú len pod vlastnoručne vyrobenými rúškami. Keď som na jar v roku 2020 dokončoval poslednú kapitolu tejto knihy, svet ovládla pandémia ochorenia covid-19.

Náš súčasný „štandard“ pôsobí až príliš neštandardne. Každodennú realitu popri obavách nielen z finančnej, ale aj zo zdravotnej neistoty sprevádza spodný prúd úzkosti. Možno však predsa existuje spôsob, ako uprostred chaosu nájsť pokoj či dokonca žiť úspešne.

Až počas domácej karantény uprostred pandémie som si uvedomil, že s Ryanom Nicodemusom, druhým členom dua The Minimalists, sme strávili dva roky nielen písaním knihy o vzťahoch, ale v mnohých ohľadoch aj písaním návodu, ako sa pripraviť na pandémiu. Ak by sa nám podarilo túto knihu dostať do rúk ľudí zápasiacich s problémami ešte predtým, ako sa vírus rozšíril, možno by sme predišli množstvu trápení, pretože najlepšou prípravou je cieľavedomý život. S odstupom času sa zdá, že takzvaní hrabivci, nehanební chamtivci zhromažďujúci zásoby, ktorých sme vídavali na obrazovkách televízie, boli na krízu pripravení najhoršie. Plechovka kukurice ani strelivo sa totiž nedajú vymeniť za podporu a dôveru blízkeho okolia. Prežije ten, kto si vystačí s málom. Tomu, kto navyše udržiava plnohodnotné vzťahy, sa však môže výnimočne dariť aj v období krízy.

Naším súčasným nepriateľom nie je len konzumerizmus, ale aj úpadok a rozptýlenie – ako materiálne tak i duševné.

Pandémia je zákerná okrem iného aj v tom, že mnohé veci ukazuje v novom uhle pohľadu. Mnohí ľudia si až počas katastrofy uvedomia, že ekonomika založená na exponenciálnom raste vôbec nie je stabilná, ale zraniteľná. Ak sa celé hospodárstvo zrúti preto, že ľudia nakupujú len to najnutnejšie, nikdy nebolo také pevné, za aké sme ho považovali.

Minimalistické hnutie opísané v predchádzajúcej knihe si získalo priazeň na internete v období po finančnej kríze v roku 2008. Ľudia totiž zúfalo túžili po riešení svojich novovzniknutých problémov, teda dlhov a nadmerného konzumu. Žiaľ, počas posledných desiatich rokov sme opäť spohodlneli. V súčasnosti nie je naším nepriateľom len konzumný spôsob života, ale aj úpadok a rozptýlenie, rovnako tak materiálne, ako duševné.

Uprostred paniky spôsobenej pandémiou som si všimol mnohých ľudí zápasiacich s otázkou, na ktorú s Ryanom hľadáme odpoveď už vyše desaťročie: Bez čoho sa nezaobídeme? Každý z nás by, samozrejme, odpovedal inak. Príliš často si však nevyhnutné veci pletieme s tými, ktoré v skutočnosti nepatria medzi to najpodstatnejšie, prípadne sú úplne zbytočné. Počas núdze sme nielenže nútení vzdať sa zbytočností, no mnohým z nás sú dočasne upreté i nepodstatnosti, veci, ktoré náš bežný život obohacujú, no v nepriaznivej situácii sa bez nich ľahko zaobídeme. Ak to však dokážeme, možno zistíme, čo je skutočne nevyhnutné. Potom sa môžeme pomaly začať vracať k nepodstatnostiam, no spôsobom, ktorý rozšíri naše obzory a obohatí náš život, ale nezahltí ho zbytočnosťami.

Všetko sa to navyše komplikuje tým, že naše vnímanie pojmu „nevyhnutnosť“ sa mení spolu s nami. To, čo sme považovali za nevyhnutné pred piatimi rokmi, či dokonca piatimi dňami, momentálne nemusí byť bezpodmienečne potrebné. Preto si musíme neustále klásť správne otázky, prispôsobovať sa a zbavovať nepotrebného. A počas krízy, keď sa týždeň zdá ako mesiac a mesiac ako celý život, to platí obzvlášť.

Ľudia zatvorení vo svojich domovoch zápasili so skutočnosťou, že na ich hmotnom majetku záleží menej, než si pôvodne mysleli. Tento fakt si uvedomovali na každom kroku. Všetky veci, na ktorých sa usádzal prach, stredoškolské bejzbalové trofeje, vysokoškolské skriptá či pokazené kuchynské roboty neboli nikdy ani zďaleka také dôležité ako ľudia. Pandémia túto skutočnosť ešte zdôraznila a uštedrila nám zásadnú lekciu: veci často stoja v ceste tomu najdôležitejšiemu, teda vzťahom. Z našich životov sa vytráca kontakt s človekom, ktorý sa nedá len tak kúpiť. Musíme sa oň usilovať. Na to je však potrebné svoj život zjednodušiť, začať s vecami naokolo a pokračovať vo všetkých ostatných oblastiach. Táto kniha vznikla, aby obyčajným ľuďom, ako ste vy či ja, pomohla najskôr sa vyrovnať s neporiadkom navôkol, následne sa ponoriť do vnútra a upratať si v mysli, emóciách, duši, financiách, kreativite či vo vzťahoch a poradiť si so záťažou, ktorá narúša naše väzby s inými ľuďmi.

Ak ste sa už s duom The Minimalists stretli, niektoré útržky jeho príbehu sa vám v kapitole „Úvod do života s málom“ budú zdať povedomé, ako napríklad smrť, rozvod alebo „baliaci večierok“. Tieto časti však nie sú určené len novým čitateľom. V knihe sa hlbšie pozrieme na naše problémy, neistoty, zneužívanie omamných látok, závislosti, neveru, fanatizmus, útrapy a bolesť, ktoré v nás vzbudzujú potrebu trvalej životnej zmeny. Až keď na povrch vyjde úplne všetko, vydáme sa na cestu po neprebádanom území a preskúmame sedem zásadných typov vzťahov, ktoré tvarujú našu osobnosť.

Najvhodnejšia doba na zjednodušenie si života bola pred desiatimi rokmi. Druhá najlepšia nastala práve teraz.

Táto kniha nevznikla ako reakcia na pandémiu. Ide skôr o príručku pre bežný život. Pandémia len jednoducho upriamila väčšiu pozornosť na naše každodenné problémy a zvýraznila ich naliehavosť. Vzhľadom na nedávny útlm na finančnom trhu a opätovný záujem o hľadanie zmyslu života sa naša spoločnosť bude musieť v blízkej budúcnosti vyrovnať hneď s viacerými zásadnými skutočnosťami. Zaviedli sa mnohé nové spoločenské normy a časom sa budú formovať ďalšie. Niektorí z nás budú zo všetkých síl lipnúť na minulosti a snažiť sa „vrátiť do normálu“, čo je však rovnako márne, ako snažiť sa udržať v dlaniach kus ľadu. Keď sa raz roztopí, je preč. Viacerí mi kládli otázku: „Kedy sa všetko obráti k lepšiemu?“ No „obrat k lepšiemu“ predpokladá, že sa vrátime do minulosti, k „normálu“, ktorý však väčšine ľudí nevyhovoval alebo pre nich nebol zmysluplný. Síce netuším, čo nás v budúcnosti čaká, no viem, že je možné vyjsť z tejto neistoty a vytvoriť novú podobu normálneho života, ktorý bude postavený na cieľavedomosti a pocite spolupatričnosti, nie „dôvere spotrebiteľov“.

Predtým však musíme naše životy opäť zjednodušiť.

Musíme sa zbaviť neporiadku a nájsť cestu vpred.

Musíme prekročiť hranice a dospieť k hlbšiemu porozumeniu.

Uprostred koronavírusovej krízy som sa rozprával s jedným zo svojich osobných mentorov, s podnikateľom Karlom Weidnerom, a ten ma upozornil na čínske znaky nesúce význam slova „kríza“, wei-ťi, pričom slovo wei samo o sebe znamená „nebezpečenstvo“ a ťi zasa „príležitosť“. Napriek tomu, že jazykovedci sa nevedia zhodnúť na tom, či slovo ťi skutočne znamená „príležitosť“, v každom prípade ide o vhodnú analógiu – kríza vzniká tam, kde sa stretá nebezpečenstvo s príležitosťou.

V priebehu času nás nepochybne čakajú ešte ďalšie krízy. I teraz, zatiaľ čo píšem tieto slová, vo vzduchu stále visí zvýšený pocit nebezpečenstva. Zároveň však cítiť príležitosť. V obklopení nebezpečenstva máme šancu „využiť tieto dni na to, aby sme všetko prehodnotili,“ ako vraví môj priateľ Joshua Becker.

Možno by sme pandémiu mali vnímať ako akýsi budíček. Nepremárnime teda túto príležitosť všetko prehodnotiť, zbaviť sa nepotrebností, začať odznova. Najvhodnejšia doba na zjednodušenie si života bola pred desiatimi rokmi. Druhá najlepšia nastala práve teraz.

– Joshua Fields Millburn

Úvod do života s málom

Náš hmotný majetok je fyzickým odrazom našich vnútorných životov. Ak sa obzrieme okolo seba, uvidíme úzkosť, stres či nepokoj priamo v našich domovoch. Priemerná americká domácnosť vlastní vyše 300 000 vecí. Mohli by ste si pomyslieť, že vďaka všetkým týmto veciam budeme skákať od radosti. Jednako však nejeden výskum ukazuje pravý opak. Pociťujeme úzkosť, sme preťažení a nešťastní. A aj napriek tomu, že sme nešťastnejší než kedykoľvek predtým, chlácholíme sa hromadením ďalších vecí, zatiaľ čo ignorujeme skutočnú cenu, ktorú za svoj konzumný život platíme.

Cenovka visiaca z každej novej vecičky prezrádza len úlomok celkovej ceny, ktorá sa za ňou skrýva. Tá skutočná totiž ďaleko presahuje sumu uvedenú na cenovke. Musíme do nej zarátať náklady na skladovanie danej veci, jej udržiavanie, čistenie, nosenie, polievanie, nabíjanie, zaobstarávanie príslušenstva, tankovanie, výmenu oleja či batérie, opravu, nový náter, starostlivosť, zabezpečenie a napokon, keď už nič z tohto nestačí, výmenu a kúpu novej. (Nehovoriac o tom, akú vysokú, respektíve takmer nevyčísliteľnú daň si veci vyberajú na našom emočnom a duševnom zdraví.) Keď sa všetky tieto náklady sčítajú, skutočná cena vlastníctva vecí je nesmierne vysoká. Preto by sme mali vždy poctivo zvážiť, čo si prinesieme do svojho života. Úplne všetko si totiž dovoliť nemôžeme.

Či už hovoríme doslovne, alebo obrazne, skutočne si nemôžeme dovoliť všetko. Lenže namiesto toho, aby sme si na uspokojenie svojich potrieb počkali a načas sa bez danej veci zaobišli, radšej sa zadlžíme. Priemerný Američan má vo svojej peňaženke tri kreditné karty, každý desiaty aktívne využíva až viac ako desať kreditných kariet. Priemerný dlh na kreditnej karte sa pohybuje vo výške 16 000 dolárov.

To však nie je všetko. Už pred začatím pandémie v roku 2020 malo dlhy vyše 80 % Američanov, pričom celkový spotrebiteľský dlh v Spojených štátoch amerických presahoval 14 biliónov dolárov. Existuje na to hneď niekoľko celkom reálnych, hoci poľutovaniahodných vysvetlení. Viac peňazí utratíme za topánky a šperky než za vysokoškolské vzdelanie. Neustále sa zväčšujúce obydlia, ktorých rozloha sa za posledných päťdesiat rokov viac než zdvojnásobila, obýva väčší počet televízorov než ľudí. Každý Američan vyhodí v priemere približne 36 kg oblečenia ročne, hoci vyše 95 % týchto vecí by sa dalo ešte nosiť alebo recyklovať. A navyše, naše mestá sú posiate väčším počtom nákupných centier než stredných škôl. Keď už hovoríme o stredných školách, vedeli ste, že až 93 % dospievajúcich ľudí uvádza nakupovanie ako svoj najobľúbenejší koníček? Považuje sa vôbec nakupovanie za koníček? Zrejme áno, keďže na nákup vecí, ktoré nie sú nevyhnutne potrebné na život, ročne minieme 1,2 bilióna dolárov. Len aby sme si dobre rozumeli, znamená to, že ročne minieme vyše 1,2 bilióna dolárov za veci, ktoré vôbec nepotrebujeme.

Minimalizmus nám pomáha zbavovať sa vecí, aby sme mali priestor na iné veci, ktoré vlastne vôbec nie sú veci.

Viete, ako dlho trvá minúť bilión dolárov? Ak by ste teraz išli von a každú sekundu minuli jeden dolár, utratiť bilión dolárov by vám trvalo vyše 95 000 rokov. Aj keby ste minuli milión dolárov každý jeden deň od narodenia Budhu, bilión dolárov by ste dodnes minúť nestihli.

Vzhľadom na také vysoké výdaje nás teda sotva prekvapí, že zhruba polovica amerických domácností nemá žiadne úspory. Len pre zaujímavosť, vyše 50 % Američanov nemá po ruke ani len dostatok peňazí na to, aby nimi pokryli mesačný výpadok príjmu, 62 % nemá ušetrených ani 1 000 dolárov a takmer polovica by nedokázala v prípade núdze dať dohromady ani len 400 dolárov. Príčinou však nie sú výlučne nízke zárobky, ale viac-menej problém s nadmerným utrácaním, ktorý trápi nie len nízkopríjmové domácnosti, ale aj ľudí so šesťciferným ročným príjmom. Takmer 25 % domácností, ktorých ročné príjmy sa pohybujú medzi 100 000 až 150 000 dolárov, pripúšťa, že by sa dostali do výrazných problémov, ak by v jednom mesiaci museli neočakávane minúť 2 000 dolárov naviac. Vzhľadom na to, že 60 % domácností má v priebehu nasledujúcich dvanástich mesiacov postihnúť „finančný šok“, pôsobí takáto úroveň zadlženia o to desivejšie. Všetky tieto údaje sa vzťahovali aj na obdobie pred hospodárskou krízou v roku 2020, ktorá len poukázala na to, ako veľmi sú naše rozpočty napäté.

Napriek tomu naďalej míňame, konzumujeme, zväčšujeme. Priemerná rozloha nového domu sa blíži k 280 metrom štvorcovým. Napriek toľkému voľnému priestoru navyše funguje v USA vyše 52 000 skladovacích zariadení, čo je štyrikrát viac než počet kaviarní Starbucks!

Hoci bývame vo väčších domoch a naše sklady sú preplnené vecami, stále nemáme v garážach dostatok miesta na parkovanie áut, pretože aj garáže sú plné rozličných predmetov, napríklad nepoužívaného športového náčinia, náradia na cvičenie, potrieb na stanovanie, časopisov, CD a DVD, starého oblečenia, elektroniky a nábytku. Od podlahy až po strop sa týčia stohy škatúľ a nádob s odloženými vecami.

Nesmieme však zabudnúť ani na detské hračky. Aj keď počet amerických detí predstavuje len niečo vyše 3 % detskej populácie na svete, ich spotreba hračiek celosvetovo prevyšuje 40 %. Vedeli ste, že priemerné dieťa vlastní vyše 200 hračiek, no počas dňa sa hrá len s dvanástimi z nich? Nedávny výskum okrem toho potvrdil to, čo rodičia už dávno vedia, a síce, že deti, ktoré majú priveľa hračiek, sa horšie sústredia a nedokážu sa ponoriť do hry.

A predsa aj my dospelí vlastníme hračky, ktoré nás rozptyľujú. O tom niet pochýb. Ak by sa celý konzumný svet správal ako Američania, potrebovali by sme asi päť takých planét, ako je Zem, ktoré by pokryli našu nekontrolovateľnú spotrebu. Známy výrok „veci, ktoré vlastníme, začnú vlastniť nás,“ sa dnes zdá o to pravdivejší.

Mohlo by to však byť aj inak.

Existenciálny neporiadok

Nájdeme množstvo vecí, ktoré náš život kedysi obohacovali, no v súčasnosti stratili svoje uplatnenie, napríklad telefóny s otočným ciferníkom, diskety, jednorazové fotoaparáty, videopásky, faxy, prehrávače optických diskov LD, pagery, palmtopy či zvieratká tamagoči. Väčšina z nás, neraz akoby pod vplyvnom náboženskej nostalgie, nedokáže tieto veci vyhodiť, ani keď už dávno doslúžili. Artefakty z minulosti tak často zvláštnym spôsobom zanechávajú stopy aj v našej prítomnosti.

Silou-mocou sa držíme svojej zbierky videokaziet, nepoužitých vyklápacích mobilov či neforemných džínsov, ktoré namiesto opravy alebo recyklovania prihodíme na hromadu k mnohým ďalším. Naše kolekcie sa postupne zväčšujú a zo suterénov, komôr a povál sa stávajú akési očistce prekypujúce nepotrebnou háveďou.

Vlastníme množstvo predmetov, ktoré už viac nepoužívame, pričom práve ich nevyužívanie by malo slúžiť ako jednoznačný signál, že nastal čas zbaviť sa ich. Popritom, ako sa menia naše potreby, túžby a používané technológie, sa mení aj svet okolo nás. Predmety, ktoré dnes považujeme za užitočné, už zajtra užitočné byť nemusia. Musíme byť teda schopní vzdať sa čohokoľvek, hoci aj prístrojov, ktoré nám ešte dnes dobre slúžia. Nepoužívaným veciam, ktorých sa vzdáme, totiž môžeme nájsť dočasných majiteľov, čiže im dovoliť, aby poslúžili ešte niekomu inému a neskončili ako lapače prachu v našich domácich mauzóleách.

Časom všetko raz zastará. O sto rokov neskôr budú na svete noví ľudia, ktorí si už ani nespomenú na svoje káble USB, iPhony a televízie s plochou obrazovkou. Vzdajú sa minulosti, aby uvoľnili miesto budúcnosti. Pre nás to znamená, že by sme si mali vždy dobre rozmyslieť, ktoré hmotné statky sa stanú súčasťou nášho života. Rovnako by sme mali zbystriť aj vtedy, keď dané veci zastarajú, pretože schopnosť vzdať sa vecí a nelipnúť na nich patrí výsostne k prejavu vyspelosti.

Pozrime sa spoločne na to, ako sme dospeli do súčasného stavu a ako z neho von.

Nadbytok ako prejav úspechu

Akým spôsobom by sa váš život zlepšil, ak by ste žili len s málom? Práve touto otázkou sa začína cesta k jednoduchému životu. Mne samému, nanešťastie, trvalo až tridsať rokov, kým som si ju prvýkrát položil.

Narodil som sa v Daytone, v štáte Ohio, v meste, kde sa zrodilo letectvo, funková hudba a známe zlaté drôtené ráfiky Dayton Wire Wheels. V poslednej dobe ste možno zachytili správu, že Dayton obsadil v Amerike prvé miesto v počte osôb predávkovaných drogami. Keď sa obzriem späť, pôsobí na mňa až zvláštne, že ako dieťa som si chudobu neuvedomoval. Stala sa akýmsi druhom kyslíka – obklopovala ma zo všetkých strán, no ja som ju nevnímal. Jednoducho tam bola.

Narodil som sa v roku 1981 na leteckej základni Wright-Patterson, kde vtedy môj vysoký a urastený štyridsaťdva ročný otec so prešedivenými vlasmi a chlapčenskou tvárou pracoval ako lekár leteckých síl. Matka, drobná blondínka s chrapľavým hlasom fajčiarky narodená v jednom z posledných ročníkov takzvanej tichej generácie len pár mesiacov pred udalosťami v Hirošime a Nagasaki, bola od otca o sedem rokov mladšia a v tom čase pracovala ako sekretárka.

Pri pohľade na túto fotografiu by sa mohlo zdať, že som mal idylické detstvo a vyrastal som v pomerne zámožnej rodine na Stredozápade. Na začiatku osemdesiatych rokov sa Dayton nachádzal ešte na sklonku svojho rozkvetu. Až neskôr sa z priemyselného Stredozápadu stal takzvaný hrdzavý pás ekonomiky, mesto ochromil fenomén „bieleho úteku“ a epidémia závislosti od opiátov sa z okresu Montgomery rozšírila na oba brehy rieky Great Miami. Vtedy sa Daytonu ešte lichotivo hovorievalo „Malý Detroit“. Výroba fungovala naplno, väčšina rodín žila v dostatku a ľudia videli zmysel vo svojich každodenných životoch.

Krátko po mojom narodení však otec ochorel a všetko sa začalo rozpadať. Otec trpel vážnymi psychickými problémami, konkrétne schizofréniou a bipolárnou poruchou, ktoré sa ešte zhoršovali jeho nadmerným pitím. Skôr než som sa naučil chodiť, začal otec viesť komplikované rozhovory a dokonca aj udržiavať vzťahy s ľuďmi, ktorí v skutočnosti neexistovali. Čím viac sa jeho myseľ zamotávala, tým bol násilnejší a nepredvídateľnejší. Moja prvá spomienka pochádza zo dňa, keď otec v našom dome v daytonskej mestskej štvrti Oregon uhasil cigaretu o holú hruď matky. Mal som vtedy tri roky.

Rok po tom, čo sa začal správať násilnícky, sme s mamou odišli. Približne v tom čase začala piť aj ona. Presťahovali sme sa o tridsať kilometrov južnejšie, na predmestie Daytonu. Predmestie znie celkom dobre, nie? Skutočnosť však ani zďaleka nebola idylická. Prenajali sme si byt v rozpadajúcom sa dvojdome za 200 dolárov mesačne. (V súčasnosti je tento dom zadebnený a pripravený na demoláciu.) Túlavé mačky a psy, predajne liehovín a kostoly, drogy, alkohol a domy v rozklade. Táto štvrť však nebola nebezpečná, len chudobná.

Situácia sa časom ešte zhoršovala a matka pila čím ďalej, tým viac. Takmer celé detstvo som si myslel, že peniaze majú dve farby, a to zelenú a bielu. Biele bankovky, teda potravinové poukážky, čo som však ja vtedy netušil, mama niekedy predávala so ziskom 50 centov na dolár, pretože alkohol si mohla kúpiť len za zelené bankovky. Keď sa jej podarilo zohnať si prácu na plný úväzok, vždy zarábala len minimálnu mzdu, no nikdy si prácu dlhodobo neudržala. Hneď ako začala piť, išlo o niekoľkodňový záťah, počas ktorého z nášho vlhkého dvojizbového bytu ani nevychádzala, nič nejedla, len sa nalievala alkoholom na fľakatom sivo-béžovom gauči a neprestajne fajčila. Náš domov vždy zapáchal močom, prázdnymi plechovkami od piva a stuchnutým cigaretovým dymom. Aj dnes si ten pach dokážem spätne vybaviť.

Vždy, keď som v kuchyni rozsvietil, navôkol sa rozpŕchli šváby. Zdalo sa, že prichádzajú zo susedného bytu. Naším susedom bol vľúdny, asi sedemdesiatročný osamelý pán, veterán z druhej svetovej vojny, ktorý by svojimi vecami možno zaplnil ďalšie tri či štyri byty a z chrobákov si ťažkú hlavu vôbec nerobil. Možno preto, že už zažil aj horšie veci, a možno bol len rád, že mu robili spoločnosť. Kedykoľvek mama zašliapla švába papučou, zamrmlala vetu z 39. verša 22. kapitoly Evanjelia podľa Matúša: „Miluj svojho blížneho.“ Keď však mala vypité, často ho upravila na: „Kašľať na svojho blížneho.“ Takmer celé detstvo som si myslel, že ide o dve rôzne pasáže z Biblie, v ktorých si zrejme Starý zákon a Nový zákon protirečia.

Mama bola zbožná katolíčka. V dvadsiatich rokoch sa dokonca rozhodla žiť ako mníška, no potom si vybrala kariéru letušky, neskôr sekretárky a napokon, len zopár rokov pred štyridsiatkou, sa stala matkou. Modlievala sa niekoľkokrát denne s ružencom visiacim z rúk, až sa jej na pravom palci a ukazováku zhnednutom od nikotínu vytvorili mozole. Posúvala korálky ruženca a stále odriekala otčenáše a zdravasy a modlitbu spolku anonymných alkoholikov, v ktorej dobrotivého Boha prosila, naozaj prosila, aby z nej sňal toto bremeno, uzdravil ju z jej choroby. Žiadna z modlitieb jej však vytúžený pokoj nepriniesla.

Keby som chcel na prstoch spočítať, koľkokrát nám vypli elektrinu, čo sa u nás dialo oveľa častejšie než u suseda, musel by som si vyzuť topánky. Vždy sme si však poradili. Jednoducho sme odvedľa natiahli predlžovací kábel a ďalej sa dívali na televízor. Ak nám vypli prúd v zime a v byte sa príliš ochladilo, s mamou sme chodili na „prespávačky“ k rôznym mužom. Doma zvykla mama spávať až do poobedia, zatiaľ čo ja som sa hrával s vojačikmi. Spomínam si, že som každú postavičku dôsledne a metodicky ukladal do plastovej nádoby, keďže jedine to som mal vo svojom chaotickom svete pod kontrolou. Kladných hrdinov som oddelil a vytriedil do jednej nádoby, záporne postavy zasa do druhej nádoby a zbrane do tretej. Z času na čas sa niektorým podarilo dostať medzi správnych chlapov.

Na našej rozpadávajúcej sa verande, hneď vedľa diery po troch chýbajúcich doskách, sa občas objavili tašky s potravinami. Mama mi tvrdila, že sa modlila k svätému Tonkovi, a ten nám zohnal jedlo. Neraz sa stalo, že sme sa živili len vymodleným arašidovým maslom, hriankovým chlebom a balenými sladkosťami či pelendrekmi. Z tej istej hnijúcej verandy som ako sedemročný spadol. Jedna drevená latka neuniesla hmotnosť môjho vypaseného dospievajúceho tela a ja som pristál o meter nižšie na chodníku tvárou k zemi. Bolo z toho veľa krvi a plaču, navyše ma ovládla akási dvojitá panika – z červenej, ktorá sa mi rinula po brade, a z mamy, ktorá sa ani nepohla z gauča, keď som rozhadzujúc rukami vbehol dovnútra a nevedel, čo si počať. Napokon som osamote odkráčal na pohotovosť vzdialenú asi tri kilometre. Jazvu po páde však vidno dodnes.

Učiteľka ma v prvej triede pri nejednej príležitosti nazvala „dieťa s kľúčom na krku“, hoci som vtedy netušil, čo tým myslela. Väčšinou som prišiel zo školy domov, otvoril dvere a našiel mamu nehybne ležať na gauči, cigareta v popolníku ešte dohárala a visel z nej takmer štvorcentimetrový šúľok neodklepnutého popola. Akoby zle pochopila význam slovného spojenia „žena v domácnosti“.

Nechápte ma zle, moja matka bola úprimná a láskavá osoba s dobrým srdcom. Záležalo jej na ľuďoch a mňa nesmierne milovala. Aj ja som ju miloval a dodnes aj milujem. Neskutočne mi chýba, dokonca až tak veľmi, že sa mi o nej pravidelne sníva. Nebola zlá, len stratila zmysel svojho života a z tejto straty sa v nej zrodil neutíšiteľný nepokoj.

V detstve som si prirodzene myslel, že nedostatok šťastia pramení z nedostatku peňazí. Keby som dokázal zarobiť peniaze, veľa peňazí, bol by som šťastný. Neskončil by som ako mama. Mohol by som si kúpiť množstvo vecí, ktoré by ma spravili trvalo šťastným. V osemnástich rokoch som sa preto rozhodol, že nepôjdem na vysokú školu a namiesto toho som sa zamestnal na začiatočníckej pozícii vo firme, kde som sa desať rokov usiloval stúpať nahor po kariérnom rebríčku. Neprekážali mi skoré ranné porady ani neskoré nočné telefonáty či osemdesiathodinový pracovný týždeň. Pre „úspech“ by som spravil čokoľvek.

Ešte pred dvadsiatymi ôsmymi narodeninami som dosiahol všetko, po čom som ako chlapec túžil. Mal som šesťciferný plat, luxusné autá, šatníky plné značkového oblečenia a veľký dom na predmestí, ktorý mal viac kúpeľní než obyvateľov. Stal som sa najmladším riaditeľom za 140 rokov existencie firmy a zodpovedal som za 150 maloobchodných predajní naprieč štátmi Ohio, Kentucky a Indiana. Okrem iného som vlastnil všetko možné, čím sa dalo zaplniť každý kút konzumne orientovaného života, ktorý som viedol. Na prvý pohľad sa môj život podobal na splnený americký sen.

Spomienky sa neukrývajú v našich veciach, ale v nás samotných.

Lenže potom sa z ničoho nič odohrali dve udalosti, ktoré ma prinútili zvážiť svoje životné ciele. Na jeseň v roku 2009 mi umrela matka a v ten istý mesiac sa mi rozpadlo manželstvo. Keď som všetko prehodnocoval, uvedomil som si, ako veľmi som sa zameral na takzvaný úspech a obzvlášť na hromadenie vecí. Možno som žil americký sen, no nebol to môj sen. Ale zasa ani nočná mora. Len sotva by som ho však nazval zaujímavý. Paradoxne som musel získať všetko, čo som chcel, aby som si uvedomil, že som v skutočnosti po ničom z toho netúžil.

V zajatí vecí

Keď som mal dvadsaťsedem rokov, mama sa zo štátu Ohio presťahovala na Floridu a konečne začala poberať dôchodok. Pár mesiacov nato zistila, že má rakovinu pľúc vo štvrtom štádiu. Počas toho, ako podstupovala chemoterapiu a ožarovanie, som s ňou trávil na Floride množstvo času a díval sa, ako s postupujúcou rakovinou chradne a zrádza ju pamäť. Neskôr v tom istom roku aj zomrela.

Po jej smrti ma čakala posledná návšteva za účelom vysťahovania jej vecí. Priletel som preto z Daytonu do St. Petersburgu na Floride a po príchode ma v jej maličkom byte čakalo také množstvo nazhromaždených vecí, že by sa ním dali zariadiť hneď tri domy.

Mama však nepatrila k žiadnym mamonárom. Mala dobrý estetický vkus, vďaka ktorému sa z nej mohla stať návrhárka interiérov v maximalistickom štýle. Vlastnila obrovské množstvo vecí rovnajúce sa šesťdesiatim piatim rokom hromadenia. Asi len 5 % Američanov má diagnostikované kompulzívne hromadenie vecí, čo však neznamená, že zvyšných 95 % ich nevlastní prehnane veľa. Práve naopak. Lipneme na spomienkových veciach zozbieraných za celý život. Jednoznačne to tak robila aj moja mama, no ja som v tej chvíli netušil, čo si s tým všetkým počať.

Náš hmotný majetok je fyzickým odrazom našich vnútorných životov.

Urobil som teda to, čo by urobil každý dobrý syn, a zavolal som do sťahovacej spoločnosti.

Cez telefón som ich požiadal o najväčšie nákladné auto, aké mali k dispozícii. Musel som však deň navyše čakať, kým sa im uvoľnilo ich najdlhšie, takmer osemmetrové. Kým som čakal na príchod sťahovacieho auta, pozval som si na pomoc s triedením vecí niekoľko maminých priateľov. Na jedného človeka toho bolo priveľa.

Obývacia izba bola preplnená veľkým starožitným nábytkom, starými maľbami a nespočetným množstvom dečiek. V jej kuchyni sa hromadili stovky tanierov, hrnčekov, misiek a najrôznejšieho náčinia. Kúpeľňa prekypovala takým množstvom hygienických produktov, ktoré by postačovalo na otvorenie obchodného domu s kozmetickými potrebami. Okrem toho sa zdalo, že niekto zásoboval z jej bielizníka hotel, pretože sa v ňom vŕšili kopy všakovakých uterákov, utierok na riad, plážových osušiek, posteľných plachiet, prikrývok a diek. A určite nechcite, aby som začal opisovať, čo všetko som našiel v spálni. Na čo mala mama v šatníku napchatých štrnásť zimných kabátov? Štrnásť! Veď žila sotva kilometer od pláže! Stručne povedané, mama vlastnila množstvo vecí a ja som nedokázal prísť na to, ako s nimi naložiť.

Rozhodol som sa prenajať si sklad.

Nechcel som veci po mame pomiešať s tými mojimi. Sám som už mal veľký dom a suterén plný vecí. Taký sklad by mi však umožnil ponechať si všetky jej veci, ak by som ich niekedy v nejakej neexistujúcej hypotetickej budúcnosti potreboval.

Pustil som sa teda do balenia asi úplne všetkého, čo mama kedy v živote vlastnila. Keď som zo starožitnej postele stiahol ozdobný lem, našiel som pod ňou štyri pomerne ťažké škatule od papiera do tlačiarne staré desiatky rokov, oblepené niekoľkými vrstvami lepiacej pásky. Postupne som ich vyťahoval a všimol som si, že sú na boku očíslované hrubou čiernou fixkou: 1, 2, 3, 4. Stál som nad nimi a premýšľal, čo by sa v týchto škatuliach mohlo ukrývať. Zohol som sa, zatvoril oči a zhlboka sa nadýchol. Keď som ich otvoril, vydýchol som.

Pri otváraní škatúľ som sa nestíhal čudovať, pretože som objavil umelecké dielka, domáce úlohy a vysvedčenia z čias, keď som chodil na prvý stupeň základnej školy. Najskôr som si pomyslel: „Prečo by si mama všetky tieto zbytočné papiere nechávala?“ Potom sa mi však vrátili spomienky na detstvo a pochopil som, že mama si nechávala kúsky zo mňa, a tie ukladala do škatúľ.

„No tak počkať!“ nahlas som vykríkol v prázdnej spálni. Uvedomil som si totiž, že mama tieto škatule vyše dve desaťročia neotvorila. Zjavne po žiadnej z týchto „spomienok“ ani raz nesiahla, vďaka čomu som prišiel na niečo veľmi dôležité: naše spomienky sa neukrývajú v našich veciach, ale v nás samotných.

Možno to isté mal na mysli aj škótsky filozof David Hume, keď v osemnástom storočí napísal, že „myseľ má veľký sklon rozšíriť sa na vonkajšie objekty a spájať s nimi vnútorné pocity“. Mama sa nemusela pútať k spomienkam v tých škatuliach, aby mala kúsok zo mňa, pretože ja som v nich aj tak nikdy nebol. Potom som sa však porozhliadol po jej byte, všetkých tých veciach, a zistil som, že sa práve chystám urobiť to isté. Len namiesto toho, aby som si spomienky na mamu uložil do škatule pod posteľ, hodlal som ich všetky natlačiť do obrovskej škatule so zámkou. Pre každý prípad.

Ako vzorný syn som zavolal do sťahovacej spoločnosti a odvolal nákladné auto. Potom som odvolal sklad a počas nasledujúcich dvanástich dní som takmer všetko predal alebo daroval. Ak by som tvrdil, že som sa počas toho aj niečo dôležité naučil, len sotva by som sa vyjadril presne.

Nielenže som zistil, že spomienky sa v našich veciach neukrývajú, ale objavil som aj význam skutočnej hodnoty. Ak mám byť k sebe úprimný, chcel som si sebecky nechať všetky mamine veci. Ak by som ich však niekam nastálo uložil a zamkol, žiadnu skutočnú hodnotu by som z nich nezískal. No v prípade, že by som sa ich dokázal vzdať, obohatili by životy iných ľudí. Preto som väčšinu maminých vecí daroval jej priateľom a miestnym dobročinným spolkom a našiel týmto veciam nový domov, lebo to, čo jeden človek považuje za zbytočnosť, môže niekto iný zúfalo potrebovať. Peniaze z ich predaja som daroval dvom charitatívnym organizáciám, ktorých pomoc mama využívala, keď chodila na chemoterapie a ožarovanie. Napokon som teda prišiel na to, že ak sa dokážem vecí vzdať, môžem priniesť úžitok aj iným.

Vrátil som sa teda späť do Ohia a priniesol som si len hŕstku predmetov s citovou hodnotou, starú maľbu, zopár fotografií, azda i zo dve dečky. Pomohlo mi to pochopiť, že ak vlastníme len zopár spomienkových predmetov, sme schopní ich viac oceniť. Tých niekoľko kúskov, ktoré som si nechal, malo pre mňa oveľa vyššiu hodnotu, než keby som ich cenu znehodnotil desiatkami či dokonca stovkami najrôznejších taľafatiek.

Posledné ponaučenie, ktoré som si odniesol, malo praktický charakter. Hoci je pravdou, že naše spomienky nie sú súčasťou našich vecí, niekedy platí, že v nás spomienky dokážu vyvolať. Preto som si pred odchodom z Floridy mnohé z maminých vecí odfotil a vrátil som sa do Ohia len s niekoľkými škatuľami fotografií. Tie som potom naskenoval a uložil v digitálnej podobe.

Fotografie mi uľahčili lúčenie sa s danými vecami, pretože som vedel, že neprídem o žiadne spomienky.

Dalo by sa povedať, že som sa musel vzdať toho, čo ma ťažilo, aby som sa pohol ďalej.

Škrečok so zmyslom pre poriadok

Po príchode domov nastal čas na celkovú inventúru vlastného života. Vyzeralo to tak, že vediem „usporiadaný“ život, no v skutočnosti som bol len škrečok so zmyslom pre poriadok. Hromadenie vecí sa v klinickom význame vykladá ako súčasť spektra obsedantno-kompulzívnych porúch. Teda ako niekto, komu diagnostikovali poruchu OCD, aj ja som veci hromadil. Na rozdiel od ľudí zobrazených v televízii s nepreberným množstvom vecí na podlahách, kuchynskej linke a takmer na všetkých rovných plochách, ja som svoj neporiadok príkladne skrýval.

Môj suterén mohol slúžiť ako reklama na obchod s úložnými priestormi: stohy nepriehľadných plastových nádob označené štítkami a uložené v radoch, všetky doplna napchaté starými vydaniami časopisov GQ a Esquire, skladanými kaki nohavicami a polokošeľami, tenisovými raketami a bejzbalovými rukavicami, nikdy nepoužitými stanmi, rôznymi „základnými“ potrebami na táborenie a ktovie ešte čím ďalším. Obývacia izba zasa pripomínala malý obchod s elektronikou: filmy a albumy uložené podľa abecedy v regáloch profesionálne upevnených na stenu hneď vedľa obrovského televízora a stereo zariadenia s priestorovým zvukom, ktoré by pri zosilnení na polovičný výkon dozaista porušilo mestské nariadenie o prípustnej úrovni hlukovej záťaže. Moja domáca kancelária musela byť usporiadaná podľa knižničného klasifikačného systému – police s vyše 2 000 knihami, z ktorých väčšinu som nečítal, siahali od podlahy až po strop. A napokon, moje šatne pôsobili ako z filmu Americké Psycho: sedemdesiat luxusných značkových košieľ, dvanásť oblekov ušitých na mieru, minimálne päťdesiat značkových kravát, desať párov spoločenskej obuvi s koženou podrážkou, sto rôznych tričiek, dvadsať párov tých istých modrých džínsov a toľko ponožiek a spodnej bielizne, koľko si ich človek neoblečie ani za mesiac. Všetko bolo úhľadne poskladané v zásuvkách alebo zavesené na drevených, primerane od seba vzdialených vešiakoch. Svoju hromadu som stále zväčšovať a zväčšoval, no pocit uspokojenia sa nedostavil. A akokoľvek som všetko usporadúval, rovnal a čistil, na povrch sa neustále predieral chaos.

Áno, možno to všetko vyzeralo krásne, no zdanie klame. Môj život tvoril organizovaný neporiadok. Dusil som sa pod váhou tej hromady vecí a vedel som, že musím niečo zmeniť. Chcel som žiť jednoduchšie. A práve vtedy mi do života vstúpil minimalizmus.

Snaha o zjednodušenie si života u mňa začala otázkou: Akým spôsobom by sa váš život zlepšil, ak by ste žili len s málom?

Túto otázku som si položil, pretože som chcel nájsť zmysel zjednodušenia si života. Teda nielen zistiť, ako funguje, ale najmä nájsť jeho účel. Ak by som viedol jednoduchší život, mohol by som viac času venovať starostlivosti o svoje zdravie, vzťahy, financie, kreatívne myslenie, mohol by som byť prínosom aj pre iných. Snažil som sa porozumieť výhodám jednoduchšieho života omnoho skôr, než som začal s triedením šatníkov.

Každá z vecí, ktorú ako minimalista vlastním, má praktický účel alebo mi prináša radosť.

Preto, keď nastal čas na zbavenie sa nadbytočných vecí, išiel som na to postupne. Položil som si ďalšiu otázku: Čo by sa stalo, ak by si každý deň počas celého mesiaca dával preč len jedinú vec?

Prezradím vám, že počas prvých tridsiatich dní som sa zbavil omnoho, omnoho väčšieho počtu vecí, než len tridsiatich. Hľadanie toho, čo by som mohol vyhodiť, sa stalo mojou osobnou výzvou. Prehľadával som miestnosti a šatníky v dome, skrinky, chodby, auto, kanceláriu, prehrabával som sa vecami, s ktorými by som sa mohol rozlúčiť a nechával som si tie, ktoré mohli byť ešte užitočné. Zvažoval som prínos každého predmetu v dome, bejzbalovej čiapky z detstva, starých skladačiek, ktorým chýbali dieliky, vafľovača, ktorý sme dostali ako svadobný dar. Pýtal som sa sám seba: „Je táto vec pre mňa užitočná?“ Čím častejšie som si túto otázku kládol, tým rýchlejšie som postupoval a proces zjednodušenia vlastného života sa mi deň za dňom zdal ľahší. Čím viac som toho vyhodil, tým slobodnejšie, šťastnejšie a ľahšie som sa cítil a chcel som toho povyhadzovať ešte viac. Z niekoľkých košieľ sa stala celá skriňa. Po vyhodení pár DVD som sa zbavil celej knižnice diskov. Po hŕstke ozdôb prišli na rad celé zásuvky zbytočností. Páčil sa mi ten kolobeh.

V priebehu ôsmich mesiacov od smrti mojej matky a po nespočítateľnom počte ciest do miestnych dobročinných centier som sa zámerne zbavil vyše 90 % svojho vlastníctva. Chaos sa zmenil na pokoj. Vecí v dome výrazne ubudlo, no ak by ste ma navštívili dnes, vyše desaťročie od toho, ako som s minimalizmom začal, iste by ste hneď nevyhlásili: „Ten človek je minimalista!“ Nie, zrejme by ste len usúdili, že som čistotný a spýtali by ste sa, ako sa nám v rodine darí udržiavať taký poriadok. V súčasnosti toho so ženou a dcérou veľa nevlastníme, no všetko, čo máme, má pre nás skutočný význam. Všetko vykonáva svoju funkciu, či už kuchynský riad, oblečenie, auto alebo nábytok. Každá z vecí, ktorú ako minimalista vlastním, má praktický účel alebo mi prináša radosť. Všetko ostatné musí ísť stranou.

Keď som sa zbavil zbytočností, pocítil som potrebu klásť si hlbšie otázky. Odkedy pripisujem svojmu hmotnému majetku taký význam? Čo vo svojom živote považujem za skutočne dôležité? Prečo som cítil takú nespokojnosť? Akým človekom sa chcem stať? Ako budem merať svoj úspech?

Ide o zložité otázky, ktoré je náročné zodpovedať, no ukázalo sa, že hľadať na ne odpoveď je oveľa prospešnejšie ako bezhlavo vyhadzovať prebytočnosti. Ak si na ne dôkladne a poctivo neodpovieme, naše vyprázdnené šatníky budú čoskoro opäť praskať vo švíkoch.

Hneď ako som sa vzdal toľkých vecí a postavil sa čelom k zásadným životným otázkam, začal som žiť jednoduchší život. Čoskoro si aj kolegovia všimli na mne zmenu.

„Pôsobíš uvoľnenejšie.“

„Vyzeráš oveľa pokojnejšie.“

„Čo sa to s tebou deje? Si oveľa milší!“

Môj najlepší priateľ Ryan Nicodemus, s ktorým sa poznám ešte z čias, keď sme boli malí tuční piataci, na mňa jedného dňa vybehol s otázkou: „Z čoho si, do pekla, taký natešený?“

Zasmial som sa a povedal som mu o minimalistickom životnom štýle.

„Minimalizmus je niečo, čo človeku pomáha zbaviť sa vecí,“ vysvetlil som. „A vieš čo, Ryan, myslím, že taký minimalizmus by ani tebe nezaškodil, pretože… no pretože máš plno harabúrd.“

Kde sa zrodil sen

Ryan Nicodemus sa narodil do dysfunkčnej rodiny, a to ešte oveľa skôr, ako sa slovo „dysfunkčný“ stalo populárnym. Jeho príbeh začal rovnako ako plno ďalších – nešťastným detstvom. Keď mal sedem rokov, zažil nenávistný rozvod rodičov. Po ich rozchode žil Ryan s matkou a neskôr aj nevlastným otcom v obytnom prívese a často býval svedkom hojnej konzumácie drog a alkoholu, tiež fyzického násilia a, prirodzene, aj finančných problémov.

Napriek tomu, že Ryanova matka poberala podporu v nezamestnanosti, zdalo sa, že pôvodcom jej nespokojnosti bolo najmä trápenie sa s financiami. Peniaze spôsobovali problém aj Ryanovmu otcovi, zanietenému jehovistovi, ktorý vlastnil malú maliarsku firmu. Hoci podnikal, nedokázal z toho vyžiť, a tak žil bez úspor a akéhokoľvek plánu do budúcnosti.

Keď sa z Ryana stal tínedžer, väčšinu letných prázdnin trávil prácou pre svojho otca, maľoval a tapetoval absurdne honosné domy s garážami s rozlohou takmer 1 000 m2, vnútornými bazénmi a súkromnými bowlingovými dráhami. Ryan si nerobil nádeje, že by raz takúto majestátnu rezidenciu vlastnil, no všetky v ňom zanechali trvalý dojem.

Jedného sparného letného dňa Ryan s otcom začali tapetovať pekný dom na predmestí Cincinatti. Nebol síce hodný niekoľkých miliónov dolárov, no jeho rodičia nikdy predtým nevlastnili ani zďaleka taký krásny dom. Keď Ryan stretol majiteľov, všimol si, ako šťastne tento pár pôsobil. Na stenách domu viseli usmievavé tváre ich rodiny a priateľov, ktoré akoby potvrdzovali šťastie vládnuce v ich životoch.

V každučkom kúte domu sa niečo nachádzalo, či už televízory, ohnisko, nábytok a ďalšie zariadenie. Počas práce na dome si Ryan predstavoval, ako by sa mu tam žilo, aké by mal šťastie, ak by vlastnil tento dom plný všetkých tých vecí. Ešte pred dokončením zákazky sa otca spýtal: „Koľko peňazí musím zarobiť, aby som mohol žiť v takomto dome?“

„Syn môj,“ odpovedal otec, „takýto dom by si si možno mohol dovoliť, ak by si zarábal tak päťdesiattisíc dolárov ročne.“ (Pripomínam, že hovoríme o 90-tych rokoch. No i v tej dobe bolo päťdesiattisíc oveľa viac, než koľko Ryanovi rodičia kedy za rok zarobili.) Z tejto sumy si Ryan spravil svoju métu.

Posúvanie cieľovej pásky

Ešte v poslednom ročníku strednej školy sme si raz cez obed s Ryanom sadli k prázdnemu stolu a spoločne sme preberali naše plány po ukončení štúdia.

„Netuším, čo budem robiť, Millie,“ oslovil ma Ryan prezývkou. „Ak však nájdem spôsob ako zarobiť päťdesiat tisíc dolárov ročne, určite budem šťastný.“

Nemal som žiaden dôvod s ním nesúhlasiť, preto sme sa obaja začali snažiť o to isté. V roku 1999, mesiac po maturite, som sa zamestnal ako obchodný zástupca v miestnej telekomunikačnej spoločnosti. O pár rokov neskôr, po prvom povýšení na vedúceho predajne, som sa Ryana spýtal, či by sa nechcel pridať k môjmu tímu, keďže dovtedy pracoval v otcovej firme a miestnej materskej škole. Stačilo mu pred nosom zamávať niekoľkými šekmi s províziou a okamžite súhlasil.

V priebehu niekoľkých mesiacov sa z Ryana stal najlepší obchodný zástupca v celom tíme a onedlho začal zarábať svojich vysnívaných 50 000 dolárov. Niečo na tom však nesedelo – necítil sa šťastný. Znova sa teda vrátil k svojim plánom a raz-dva objavil problém. Zabudol pripočítať infláciu. Šťastie teda možno začínalo pri sume 65 000 dolárov ročne, možno pri sume 90 000 dolárov a možno až pri šesťciferných sumách. Alebo sa šťastie skrývalo v zaobstaraní si rôznych vecí. Nech už sa za šťastie považuje čokoľvek, Ryan vedel, že voľný bude až vtedy, keď to dosiahne. Napriek tomu, že zarábal čím ďalej, tým viac, viac aj míňal, a to všetko v honbe za šťastím. Hoci sa každým ďalším úspešným predajom približoval k americkému snu, sloboda sa mu vzďaľovala.

Do roku 2008, ani nie desať rokov po strednej škole, už Ryan vlastnil všetko, čo „mal“ vlastniť. Pôsobil na prestížnej pracovnej pozícii v rešpektovanej spoločnosti, zarábal šesťciferné sumy a riadil stovky zamestnancov. Každé dva roky si kupoval nové naleštené auto. Vlastnil dom s troma spálňami, troma kúpeľňami a dvoma obývacími izbami (jednou preňho a druhou pre jeho mačku). Ryana Nicodemusa každý považoval za úspešného človeka.

Hoci skutočne vlastnil akési pomyselné pozlátky úspechu, spolu s nimi získal aj celú škálu vecí, ktorú si na prvý pohľad nevšimol. Napriek tomu, že zarábal množstvo peňazí, topil sa v dlžobách. Naháňanie sa za šťastím však Ryana nestálo len peniaze. Jeho život ovládli stres, strach a nespokojnosť. Možno teda vyzeral úspešne, no cítil sa skľúčene a už viac nevedel rozoznať to dôležité.

S istotou sa dá povedať jedine to, že v jeho živote sa usadila prázdnota. Preto sa ju snažil vyplniť rovnako, ako sa o to pokúša množstvo ľudí, a to vecami. Množstvom vecí. Kúpil si nové autá, elektroniku, oblečenie, nábytok a dekorácie do domu. Keď už nemal v banke dostatok hotovosti, za vyberané jedlá a rundy nápojov platil kreditnými kartami. Viedol život, ktorý si však nemohol dovoliť, za peniaze, ktoré nemal, si kupoval veci, ktoré nepotreboval.

Myslel si, že šťastie napokon určite nájde. Iste sa ukrývalo hneď za ďalším rohom, no nie? Vecami sa mu však prázdnotu zaplniť nepodarilo, len čo sa zväčšila. A keďže Ryan nevedel, čo je skutočne dôležité, aj naďalej sa ju snažil krotiť vecami. Ešte väčšmi sa zadlžoval, tvrdo pracoval, aby nakúpil ďalšie veci, ktoré mu však pocit šťastia ani radosti či slobody neprinášali. V tomto začarovanom kruhu sa motal roky. Dookola a dookola.

Prudký pád

Ryanov život krátko pred tridsiatkou pôsobil navonok dokonalo. V jeho vnútri však napriek vlastnej, prácne vybudovanej existencii vládol chaos. Medzičasom začal okrem iného aj holdovať alkoholu. Každý deň ešte pred odchodom z práce premýšľal, s kým si zájde na šťastnú hodinku. Onedlho už popíjal každý večer: dvanásť pív, šesť panákov, niekedy aj viac.

Z barov a firemných večierkov Ryan zvyčajne šoféroval domov úplne na mol. Keď ráno našiel telefón a peňaženku, považoval svoju prehýrenú noc za úspech. Takýmto opileckým spôsobom jazdy minimálne trikrát nabúral svoje nové auto. Možno aj štyrikrát, no spomína si na to len zahmlene. Pravdou je, že každé nové auto počas prvých mesiacov od kúpy úplne zničil. Zhodou náhod ho nikdy nezadržali za jazdu pod vplyvom alkoholu a, našťastie, okrem seba nikomu neublížil.

Spomína si, ako počas jednej zo svojich najhorších nocí všade vracal, zničil spolupracovníkovi koberec v obývačke, narodeninovú tortu kamaráta, svoju semišovú bundu za 1 000 dolárov a tiež reputáciu. Všetko za jednu noc. Pripomínalo to scénu zo zlého sitkomu, až na to, že išlo o jeho skutočný život, ktorý sa mu s každým ďalším pohárikom postupne vymykal z rúk.

Alkohol však nebol jediný problém. Jeho pád urýchlilo aj užívanie drog. Po jednej z preflámovaných nocí, pár týždňov po ďalšej autonehode zavinenej alkoholom, sa Ryan zobudil so zlomeným palcom. Pomyslel si, že to nič nie je a mohlo to dopadnúť aj horšie. Lekár na pohotovosti mu na zmiernenie bolesti predpísal opiátový liek Percocet. Za pár mesiacov sa Ryan stal od neho závislý. Keď mu ďalšiu dávku tabletiek lekár už nepredpísal, kúpil si ich nelegálne. Percocet, Vicodin, OxyContin aj akékoľvek ďalšie opiáty, ku ktorým sa dostal. Kombinácia zlomeného palca a intenzívneho pocitu zúfalstva sa rýchlo premenila na zlozvyk v podobe užívania dvadsiatich, niekedy až takmer štyridsiatich tabliet denne. V snahe otupiť bolesť utrácal mesačne za alkohol a drogy vyše 5 000 dolárov. No jedine tak zniesol vlastný život.

Napokon sa predávkoval. Moje vzťahy sú nanič, moja práca je nanič, môj dom je nanič, moje auto je nanič, moje dlhy sú nanič, moje veci sú nanič, celý môj život je nanič. V záplave beznádeje Ryan do seba nasypal celú fľaštičku tabletiek. Nechcel sa zabiť, iba chcel, aby to všetko prestalo. Hoci samotný incident prežil, musel stráviť týždeň na psychiatrickom oddelení, kde pod svetlom nemocničných žiariviek pomaly triezvel. Tento pobyt prispel k hŕbe ďalších dlhov za hospitalizáciu, ktoré však nemal z čoho splatiť, preto sa opäť vrátil k alkoholu, tabletkám a snažil sa ukryť pred životom.

Môže byť život s málom lepší?

Prirodzene, na takéto správanie doplatili aj jeho vzťahy. Vtedy si to neuvedomoval, no správal sa ako ukážkový šikanér. Po rozvode takmer všetky svoje priateľky podvádzal. Klamal na dennom poriadku, každému a o všetkom. Keďže chcel skryť svoje tajomstvá, prerušil vzťahy s najbližšími, pretože sa hanbil za to, kým sa stal. Netrávil čas s rodinou a priateľmi, ale namiesto toho sa schádzal s ľuďmi, ktorí si obľúbili tie isté drogy ako on.

Jeho matka žila neďaleko, no sotva sa s ňou vídal. Tvrdil, že ho naplno zamestnáva práca, čo aj čiastočne bola pravda, preto sa ho snažila pochopiť. V skutočnosti však väčšinu času venoval drogám, alkoholu a životu plnému lží, ktorý sám stvoril.

Fasáda jeho života bola napohľad krásna, no štruktúra ukrytá za ňou sa rúcala. Napriek velikánskemu domu, novým autám a všetkým „správnym“ veciam, ktoré Ryan vlastnil, ani v jednej z nich nedokázal nájsť zmysel. Jeho životu chýbal význam a zanietenie, hodnoty a smer, spokojnosť a láska. Popritom, ako sa mu všetko rozpadalo, najskôr pomaly a potom náhle, už nespoznával ani samého seba. Muž, ktorého vídaval ráno v odraze zrkadla, už nebol ani zďaleka ten istý tínedžer, ktorý si kedysi predstavoval, že šťastný život stojí 50 000 dolárov.

Ryan aj naďalej pracoval šesťdesiat, niekedy sedemdesiat či osemdesiat hodín za týždeň a obetoval práci tie najdôležitejšie aspekty svojho života. Nedbal na svoje zdravie, vzťahy ani tvorivú energiu. Zo všetkých najhorší bol pocit stagnácie – nikam sa neposúval a nikomu neprinášal úžitok.

V jedno pondelkové ráno po nezáživnej marketingovej porade sme sa s Ryanom stretli v tmavej chodbe a ja som sa ho spýtal, čo ho napĺňa. Ešte stále po predošlej noci úplne nevytriezvel, preto ostal stáť a díval sa na mňa ako jeleň oslepený svetlometmi auta. „Tak to netuším.“ On totiž nežil od výplaty k výplate, ale doslova pre výplatu. Žil pre veci, pre kariéru, ktorú si ani neužíval. Žil pre drogy, alkohol a svoje zlozvyky. V skutočnosti však nežil vôbec. Vtedy ešte nevedel, že trpí depresiou. Svoj potenciál tak nechával stáť za dverami.