Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Ďábel a světice – část druhá

Vydání první

Copyright © 2021. Sancte Diaboli Part 2 by Amo Jones

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2551. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sancte Diaboli Part 2 vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2022 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1929-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1930-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Amo Jones

ĎÁBEL A SVĚTICE

ČÁST DRUHÁ

Sedmý díl série

Elitní klub králů

Čtenářům, kteří důvěřují mým příběhům.

Vaše důvěra projde zkouškou. Už zase.

1. kapitola

Saint

Současnost

Myslím, že nikdo nedokáže úplně vysvětlit, jaké je cítit se zrazený. Tam, kde ve vaší hrudi spočívala důvěra, zeje prázdná díra. Nikdy ji nemůžete nahradit. Když vás někdo zradí, vytrhne důvěru, kterou jste mu dali, tak násilně, že po ní dlouho poté zůstane povrchové poškození. Potom se pokusíte to místo zase zaplnit. Teprve když hluboce toužíte a potřebujete té osobě znovu důvěřovat, konečně vám dojde, že v té prázdné dutině zůstaly známky zkázy. Praskliny a poškození. Takže cokoli tam teď dáte, bude vytékat ven.

Možná tedy dokážu vysvětlit pocit zrady.

Možná by mě to mělo děsit.

Možná by to mělo děsit je.

Nezmění se tím však události, které se už staly. Které vedly k tomu, kde se nacházím dnes. Právě teď. Poté co mě unesl jediný člověk, kterému jsem kdy důvěřovala.

Někdo zaklepe na dveře. Ťuk, ťuk, ťuk. Měla bych říct dále. Být zdvořilá. Zatímco si však prohlížím náplast na krku, tmavé stíny pod očima a vrabčí hnízdo, jemuž jsem dřív říkávala vlasy, něco mi docvakne.

Všechno, co se včera večer stalo, bylo skutečné.

Velice reálné.

Byla jsem zrazena.

Obrovsky.

Prudce vydechnu. Ani jsem si neuvědomila, že jsem zadržovala dech. Položím si ruce do klína a dál hledím do ozdobného zrcadla na sebe.

„Dále.“

Na mramoru tiše vrzne podpatek. Ty tiché kroky nepoznávám. Atmosféra se maličko změní, jako by mou doutnající zlost zalila vlna klidu.

„Saint.“ Má něžný hlas, v dokonalém kontrastu s energií, kterou vyzařuje.

Zajímavé.

Odmítám se na ni podívat. Ať je to kdekoli, myslím, že jsem slyšela její hlas krátce předtím, než jsem omdlela.

Položí na starobylý toaletní stolek sklenici džusu. Bojuju s tím, abych ji rychle nepopadla. V ústech mám sucho, jako bych cucala chomáčky bavlny. Trápí mě žízeň.

„Jsem Veronika.“ Po sklenici sklouznou kapky vody.

Zavrtím se na stoličce.

„Vítej v mém domě,“ pokračuje a na chvíli se odmlčí, než zase promluví. „Proboha, děvče, napij se, než to udělám za tebe. Bolí mě z tebe hlava, fakt.“

Natáhnu se pro sklenici a polknu povzdech, když mi chladná hustá tekutina sklouzne do vyprahlého krku. Bože. Chutná to, jako by to pocházelo z rajské zahrady. Což nemusí být nutně dobře.

Olíznu si popraskané rty a konečně zvednu oči k postavě v zrcadle. „Kde to jsem?“

Má dlouhé – působivě dlouhé – havraní vlasy, které jí končí až v klíně. U vlasů tak dlouhých byste nečekali, že budou tak hedvábné a zářivé. Ve světle lustru visícího nad námi mají medové odlesky. Její mandlově tvarované oči působí vábivě a nebezpečně zároveň, kobaltově modrá barva však jejím rysům dodává vřelost. Pod levým okem má osamocené znaménko, což jí ovšem jen přidává na kráse. Není ale typicky krásná.

Vypadá nebezpečně.

Štíhlými prsty poklepává do bledého stehna, nehty má v barvě Brantleyho pokoje. Ostré, špičaté a tmavé. Na prostředníku nosí stříbrný kroužek, která je provlečený nehtem.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Ticho mezi námi není nepříjemné. Spíš jako by v sobě topilo všechen ten hluk, který mám v hlavě.

Veronika má na sobě krátkou koženou sukni, která vypadá skoro jako o číslo menší, zdůrazňuje však její svůdné křivky, a černou koženou bundu, pod níž má malou podprsenku. Bundička je rozepnutá a odhaluje kousek těla. Kolem útlého krku si žena zapnula zlatý obojek, z nějž klesá řetízek a vede přes hrudní kost, kde se spojuje s dalším, jenž jí visí kolem podbřišku. Vysoké kožené kozačky má také černé. Jako byste se dívali na Morticii Addamsovou.

„Už ses dostatečně vynadívala, naše malá Hekaté?“

„Hekaté?“ zopakuju odvážně a otočím se na stoličce, abych jí konečně věnovala pozornost.

„Hmm hmm.“ Pozvedne jedno dokonale klenuté tmavé obočí. „Mám to chápat tak, že znáš řeckou mytologii?“

„Ano.“ Potí se mi dlaně. O tomhle teď nechci mluvit. „Ovšem nechápu, proč jste mě pojmenovala po patronce křižovatek.“

Pozorně si mě prohlíží a stále se domýšlivě usmívá. Obličeji dominují černě namalované rty, černá linka kolem očí a růžové tváře. „Možná bys měla víc studovat.“

„Proč tu jsem?“ Ztuhnou mi ramena. Najednou si uvědomuju, co všechno mě obklopuje. Jsem v přepychové ložnici, v pozadí hraje tichá klasická hudba, na stěně tikají staré hodiny a páchne to tu čisticími prostředky.

Veronika si přehodí nohu přes nohu a opře se dlaněmi o matraci.

„No, pomalu, děvče, pomalu. Žádný spěch.“ Sklouzne mi očima po těle. „Osprchovat se můžeš ve třetích dveřích napravo.“ Ukáže prstem přes pokoj. Tahle žena mě však tak fascinuje, že se tam nepodívám. „Vedle koupelny je tvoje šatna. Používej, co tam najdeš.“ Potom se odmlčí a mírně ohrne horní ret. „I když jsem slyšela, že tvůj styl neodpovídá tomu, co máš teď na sobě, žádám tě, abys nosila to, co tam objevíš.“

„Kde to jsem?“ zeptám se znovu, protože mi dochází trpělivost. „Kde je Hector?“ Ten proklatý zrádce.

„Ach.“ Vstane z postele.

Téměř se zachvěju, když vidím, jak je vysoká a jak pokoji dominuje. Vyzařuje z ní sebejistota, ale taky úchylnost.

„Tolik otázek.“ Věnuje se rostlině v květináči na okenním parapetu na opačné straně ložnice. Prsty se dotkne listů zamiokulkase. „Přivezli tě sem.“

„Včera v noci?“ V obličeji je mi určitě vidět zmatek.

„Ne,“ zašeptá, jako by vítr zavál ložnicí a sklouzl mi přímo po páteři. „Před třemi dny. Léčila ses z toho střelného zranění. Škrábla tě kulka.“

Položím ruku na náplast. „Kde je Lucan?“

Trhne sebou, pustí list a otočí se ke mně. „Je pryč.“

„A Brantley?“ Říct jeho jméno nahlas je jako bodnout si dýku do krku.

„Hmm.“ Nakloní hlavu na stranu, takže to vypadá, jako by se jí prodloužily vlasy. „Prozatím by ty otázky stačily.“ Znovu ukáže k šatně, než se vydá tam, odkud přišla. „Uvidíme se v přízemí za osmnáct minut, Hekaté.“ S těmi slovy zmizí stejně rychle, jako se objevila.

Několikrát se zhluboka nadechnu, abych uklidnila svoje nervy.

Probudila jsem se tady ani ne deset minut předtím, než zaklepala na dveře.

Tak proč mám pocit, jako bych ji pozvala, a to nejenom do své ložnice, jak soudím, ale i do své mysli?

Dopřeju si horkou sprchu. Voda mi neúnavně bombarduje tělo, nedokážu však nalézt tu obvyklou útěchu, kterou mi jindy teplo přináší. Miluju sprchování. Opravdu moc. Poskytuje mi to úlevu a uvolnění jako příjemný společník. Obvykle během sprchování zpívám, mluvím a pláču sama pro sebe, a jakmile vyjdu ven, cítím úlevu. Jako by všechny moje problémy odpluly do kanálu spolu se špinavou vodou.

Posadím se na podlahu, zavřu oči a nechám si vodu stékat přes hlavu a obličej.

Nic.

Něco potřebuju. Jedinou slzu? Bolest na hrudi? Vůli zpívat?

Nic.

Zastavím kohoutek a omotám si měkkou osušku kolem těla, potom se vydám k šatně. Není tu vypínač. Jakmile však vejdu dovnitř, rozsvítí se tu. Za pár vteřin se světlo ztlumí, jako by samo vycítilo, že je příliš jasné. Ovšem světlo není to, co je tu přehnané. Je to ta šatna s řadou zavěšeného oblečení a policemi plnými bot, kabelek, čepic, kšiltovek a slunečních brýlí.

Tiše polknu.

Miluju módu. Je to moje oblíbená závislost, kterou pravidelně přiživuju. Tak proč mi tahle šatna připadá tak prázdná? Není o nic větší než ta, co mám doma. Možná je to tím, že tuhle neznám. Jo, tím to bude. Je pro mě cizí.

Sevřu lem osušky a sáhnu po něčem jednoduchém. Široké džíny s dírami na kolenou a stehnech a krátký top, který na mně příjemně visí. Konečně si pořádně prohlédnu ložnici. Někdo už převlékl povlečení – asi když jsem se sprchovala – a hraje tu jiná hudba. Poznávám Beethovena a „Měsíční sonátu“, kterou hraje na klavír Jenő Jandó. Hrála jsem to jako mladá holka. Brantley má tu skladbu rád.

Levé straně pokoje naproti dveřím dominuje postel se čtyřmi sloupky, jež se do ložnice dokonale esteticky hodí. U nohou lůžka stojí krb a za okázalými krajkovými záclonami se skrývají obrovská okna. Najdete tu jednoduchý pracovní stůl, ten zamiokulkas v květináči – je to doslova jediná rostlina, která přežije všechno – a malou ledničku.

Skromně, ale velmi promyšleně zařízeno. Všechno vypadá jako strategicky umístěné a stylové. Co je tohle za místo?

Vím, že jakmile vyjdu z pokoje a sejdu do přízemí, všechno se změní. Hluboko v mysli to vím.

Přesto dveře otevřu a ta neblaze proslulá zející díra v mé hrudi začne tepat. Ta dutina, kterou nemám v úmyslu v brzké době zaplnit. Pořád asi netuším mnoho o tom, kdo jsem. Stále nevím, jestli jsem nezemřela nebo jestli moje tělo netrčí někde v nemocnici a já si právě nehraju v říši snů. Připadám si jako pingpongový míček, přehazovaný mezi lidskou říší a tímhle místem plným nejistoty. Možná je to tak. Možná jsem mrtvá a jenom o tom ještě nevím.

Tahle cesta se vám nebude líbit. Ani trochu. Budu vás ohýbat, kroutit a lámat, dokud nebudete prosit, abych toho nechal. Ale tak to musí být.

Kolem nohou mi plula mlha tak hustá, že jsem neviděl svá chodidla. Začala stoupat čím dál výš, od kotníků až nad kolena. Stál tam oblouk ze zakrouceného břečťanu, který se drápal přes kovovou konstrukci. Listy uschly a květy uvadly. Byl jsem si jistý, že kdysi vypadaly krásně.

Ale ne tady a teď. A nejspíš už nikdy.

Udělal jsem pár kroků směrem k oblouku, i když se všechno ve mně bránilo. Tušil jsem, že bych tam neměl chodit. I jako mladý kluk jsem to věděl. Už jsem však mladý nebyl. Měl jsem zodpovědnost, potřeboval jsem bojovat, žít, krvácet. Věděl jsem, že ta prázdná temnota, která na mě zírala z druhé stany, mi neslibovala, že se někdy vrátím, ale o co tu šlo? Co jsem mohl ztratit?

Je? Ne. Neměl jsem je. Neměl jsem co ztratit.

Udělal jsem krok do zapomnění a zjistil, že vlastně mám ještě jednu věc, kterou můžu ztratit.

Svůj rozum.

Takže to vezmeme od začátku. Příběhy musí začít na začátku, i ty temné jako ten můj. Víte, protože i zlo má na vybranou…

2. kapitola

Saint

„Jdeš pozdě.“

S rukou na pozlaceném zatočeném zábradlí sestoupím z posledního lesklého mramorového schodu. „O pár minut.“

Veronika mírně přimhouří oči. „Nezvykej si na to.“ Ohne prst v gestu značícím, abych ji následovala, a otočí se. „Nemám ráda nedochvilnost, Hekaté. Taková lenost vyjadřuje neúctu. Pokud mě chceš naštvat, udělej to teatrálně. Prolij krev. Spáchej vraždu. Zapal kostel. Ale nedochvilnost?“ Ohlédne se přes rameno, zatímco otevírá dvoukřídlé dveře. „Na můj vkus je to moc primitivní.“

Měla jsem pravdu. Je to Morticia.

Nadskočím, protože ty dveře bouchnou o zeď, a než jí stihnu odpovědět, zarazím se. V obývacím pokoji sedí čtyři holky. Vypadá to tu útulně jako ve filmu od Hallmarku – za obrovskou pohovkou slyším praskání ohně. Navzdory útulnosti tu však panuje nepříjemná atmosféra.

Zřejmě kvůli Veronice.

„Vítej mezi Dcerami noci, Saint,“ pronese Veronika a posadí se do černého ušáku, který jí obklopuje ramena. „Ve svém covenu.“

„Vypadá, jako by spíš patřila Světlu než Noci,“ vyštěkne jedna holka.

Prohlédnu si ji. Má hnědé vlasy, srdcovitý tvar obličeje a jasně modré oči, téměř neskutečné. Je velice hezká.

„Frankie, zmlkni. Totéž jsi tvrdila o Ivy, a jak ses mýlila.“ Holka s tmavou kůží a zelenýma očima vstane a vyrazí ke mně.

Na okamžik mě paralyzuje její krása, nejen ta, kterou vidíte na první pohled, ale její energie, nabitá radostí a ryzí. Každý krok ke mně připomíná rapsodii světla. Má na sobě krátké, flitry posázené zlatavé šaty, které obepínají její dokonale tvarované tělo, to není ovšem to první, co mi padne do oka.

Tím je její náhrdelník.

Je podobný jako ten můj, akorát tam, kde já mám kolem korunky led, je na jejím oheň. Uvolním ramena.

Zastaví se pár kroků přede mnou. „Ach, všimla sis mojí rodinné památky.“ Obejme mě kolem ramen a přitáhne si mě ke hrudi. „Vítej, Saint. Vítej doma, děvče.“

Konečně mě pustí a já maličko couvnu a rozhlédnu se po místnosti, po ostatních holkách. Všechny mají na sobě šaty, jako by byly na plese.

Z křesla vstane další dívka. Cestou ke mně si sklouzne rukama po těle. „Já jsem Alessi,“ představí se.

Alessi má měděně zlaté vlasy stočené do kudrlinek, které jí spadají až ke štíhlému pasu, jasně zelené oči a dokonalou pleť, přirozeně opálenou. Ukáže na další dívku, která sedí před krbem se zkříženýma nohama. „To je Ivy, moc nemluví a skoro pořád si čte. A ta holka, která ti právě narušila osobní prostor, je Ofélie.“ Alessi se otočí a mávne rukou směrem k Veronice. „A se Zlou čarodějkou ze Západu – doslova – už ses setkala.“

Odkašlu si a posadím se na velkou rohovou pohovku.

„Co tady dělám?“

Veronika si ze zlaté krabičky vytáhne cigaretu, přiloží si ji ke rtům a zapálí. Zatímco si hraje s rakovinovou tyčinkou, prohlížím si pokoj.

„Jsem v Římě?“ zeptám se, rozptýlená zlatými, bílými a růžovozlatými tóny umělecké malby na stropě. Podlaha je z jasně bílého mramoru, tak lesklá, že by mohla téměř sloužit jako zrcadlo. Ze všeho vyzařuje bohatství. Od nábytku až po neoklasicistní architekturu.

„Ano,“ promluví Veronika a odklepne popel na stříbrný tácek. „Ale ne.“

Dělá tajnosti. To bude dlouhý rozhovor. „Fajn. Nevím, proč tu jsem, jsem si však jistá, že pokud si promluvím s Hectorem, pochopím aspoň…,“ rozhlédnu se po holkách, „něco.“

Veronika zavrtí hlavou a potáhne z cigarety, zatímco se mi dívá do očí. „Hector se nevrátí. Aspoň tedy ne dřív, než mu řeknu.“

„Tak proč tu teda jsem?“ dožaduju se a chytím se za krk, když mě v žíle bodne bolestí. „Prosím, vysvětlete mi, co se tu děje.“

Následuje jenom ticho.

Ofélie si povzdychne a posadí se do křesla vedle mě. „Tak já jí to povím, když jí to ani jedna z vás nechce říct upřímně.“

„Ofélie!“ okřikne ji Veronika. Přestože promluvila hlasitě, stále se usmívá a dívá se na mě. „Zmlkni.“

Ofélie zaklapne pusu a svaly v čelisti se jí napnou. Položí ruku ochranitelsky na mou. „Zaslouží si to vědět. Jak můžeme být sesterstvo, když budeme před jednou z nás zatajovat pravdu?“

Veronika k ní konečně sklouzne pohledem a přimhouří oči, připravená na hádku, než se jí tváře uvolní a poklesnou jí ramena. „Dobrá.“ Párkrát potáhne z cigarety, než spustí. „Jsi pořád v Riverside – na východní straně známé jako Riveredge. Tento dům byl postaven na začátku osmnáctého století a od té doby tu sídlí generace čarodějek. Tvůj otec Hector tě sem přivezl ze dvou důvodů. Zaprvé ví, že jsi tady v bezpečí, a zadruhé – tohle je tvůj domov.“

„Už jeden domov mám a je temnější než tenhle.“

Veronika si mě prohlíží a sklouzne očima po mém těle. „Hmm, může se zdát, že máš, ovšem můžu tě ujistit…“

„… seš dneska strašně ukecaná.“ Hlas, který se ozve za mnou, mě zamrazí do morku kostí. Slyšet ho, cítit kolem sebe jeho energii, tu, jež mě dříve utěšovala, mě přinutí vstát. Obrátím se k němu čelem. Myslím, že v koutku mysli jsem nechtěla, aby tu byl. Chtěla jsem si myslet, že jsem ho neviděla v limuzíně tu noc, kdy jsem byla postřelena, ale zmýlila jsem se. Protože je tady, v celé svojí kráse a výšce. Oblečený v černém, s vlasy rozcuchanými tak, jak se mi to líbí, a s čelistí ostrou přesně tak, jak si pamatuju. Nedívá se však na mě. Ani když vstanu, ani když k němu zamířím. A už vůbec ne tehdy, když mu dám facku.

Plesk!

Dlaň mě brní, je mi to ale fuk. Zrada totiž bolí víc. Ani se nepohne a očima stále sleduje Veroniku.

Cítím zlost. Bublá mi pod kůží. Sbalím ruce do pěstí. „Ty –“

„Saint, provedu tě po domě a necháme je, aby si promluvili, jo?“ navrhne Ofélie a chytí mě za paži. Teprve když procházíme širokou chodbou s uměleckými díly na stěnách, uvědomím si, že mám tváře vlhké od slz.

„Nic si z toho nedělej, Saint.“ Alessi jde vedle mě z druhé strany. Podpatky jí na mramoru klepou. „Bude to v pohodě.“

Ohlédnu se přes rameno na bezvýrazně se tvářící Frankie a lhostejnou Ivy, ale ať už si o mně myslí cokoli, jdou se mnou.

Projdeme rozlehlým foyer a mezi starořímskými pilíři, které z obou stran obklopují halu – jestli to tak můžu nazvat – než dorazíme k hlavnímu schodišti. Další bílý mramor, umělecké malby na stropě a zábradlí přetékající převislými rostlinami a popínavkami. Centrální schodiště se rozděluje na dvě křídla, z nichž každé vede na opačnou stranu domu.

„Zítra tě provedeme venku, teď začneme s naším křídlem.“ Ofélie ukáže ke schodům. Přestanu ji poslouchat a v duchu se vrátím do přízemí, kde zůstali Brantley s Veronikou.

„… všechny máme ložnice na téhle straně a na té druhé bydlí Ver a její… jakkoli chceš nazývat její obsese. Jsme rády, že je to takhle, protože nám vyhovuje, že jsme jedna druhé nablízku.“

Alessi přistoupí ke dvoukřídlým širokým dveřím, otevře je a vejde do další rozlehlé místnosti. „Lázně.“

Když se tu rozsvítí, uvidím před sebou vířivku ve tvaru osmiúhelníku, do které by se vešlo odhadem tak dvacet lidí. Kolem jedné strany se táhne dlouhý bar, na nábytku jsou rozmístěny květináče s rostlinami a za vířivkou visí obrovské promítací plátno.

„Je to… všechno tak nádherné,“ komentuju to upřímně.

Frankie si odfrkne. Otočím se k ní čelem a zahlédnu, jak obrací oči v sloup. „Omlouvám se, ale budeme opravdu ignorovat to, že máme v baráku Vitiosuse?“

„Nevšímej si jí,“ ozve se Alessi, skopne si lodičky a vytáhne si z vlasů jehlici, která držela pohromadě drdol. Nadzvedne spodní část šatů a smočí prsty u nohou v bazénku. „Je jediná z nás, kdo se chová jako rozmazlený bohatý spratek, a přitom rozmazlený bohatý spratek není.“

Alessi i Ofélie si začnou svlékat šaty. Ivy se přesune k lavičce vestavěné pod okenním parapetem naproti vířivce a upraví si na nose brýle na čtení.

Odkopnu boty. „Není tak hrozivý, jak si myslíte,“ prohlásím a svléknu si všechno oblečení až na spodní prádlo, abych mohla skočit do bazénu.

„To se pleteš,“ odporuje Frankie. „Je hrozivý, jenom ne vůči tobě.“

Nevšímám si jí a ponořím se do velice horké vody. Připadám si, jako by mi tělo obklopilo hedvábí.

„Hele, jen tak mimochodem, všechny víme, že Brantley je na starší ženský.“

Navzdory tomu, že jsem po krk ponořená v horké bublající vodě, ztuhnu. Vyhrnu si vlasy na temeno a stáhnu je do nedbalého uzlu.

„Takže vsadily byste se, že s Veronikou chrápe? Není tu totiž poprvý.“

„Drž hubu, Frankie! Do prdele, copak nikdy nevíš, kdy přestat?“ Alessi si z balíčku vytáhne cigaretu, zapálí si a vyfoukne kouř, zatímco se noří dál do vody, než si opře hlavu o hranu bazénu.

Kolem nás se vznáší horká pára. Nemůžu přestat myslet na to, co Frankie řekla. Vím, že je to pravda. Poznala jsem ty malby na stropě z Brantleyho Instagramu. Toho anděla natahujícího se k nebi.

Povzdechnu si. „Nejsem tady, abych dělala potíže, Frankie. Přitáhl mě sem Brantley a můj otec.“

„Saint, co máš společného s Brantleym? Jestli nevadí, že se ptám.“ Ofélie. Milá, krásná Ofélie. Její čokoládová pokožka se leskne od vody a zelené oči upírá na mě. Vlasy má kudrnaté a divoké. Když si je upevní na temeni, uvolněné prameny jí spadnou na štíhlá ramena. Ofélie se mi zamlouvá, rozhodnu se. A to je co říct, protože ty ostatní stěží toleruju. Ona mi však připadá důvěryhodná, nevím proč. Jako by utěšovala tu moji stránku, která se vždycky cítila opuštěná.

„No, od dvou let mě vychovával. Můj otec mě zanechal v domě jeho otce, ale starost o mě převzal Brantley. Nikdy jsem nežila jinde než v jeho sídle. Najímal učitele, kuchaře, uklízečky. Dal mi zvířecí mazlíčky…“ Pokusím se usmát navzdory smutku, jenž zasáhne mou duši, když pomyslím na Medusu a Kore. „Dal mi jediný život, který znám. A nedávno mě představil Elitnímu klubu králů. Od té doby žiju trochu v chaosu.“

Chvíli je ticho.

„Ach ano, neblaze proslulí králové,“ zamumlá Ofélie. „Jak bychom na ně mohly zapomenout?“ Řekne to spíš pobaveně než nevraživě. „A co vy dva? Měli jste spolu někdy…?“

„Dává přednost starším, než je ona.“ Frankie si odfrkne a předstírá, že se zaobírá svými nehty.

„Jo,“ vyhrknu a velice mě uspokojí, když Frankie zamrká řasami a vykulí na mě oči. „Ale už nemáme. Byla to chyba.“

„On byl chyba?“ zeptá se Ofélie tiše.

Zavrtím hlavou a bojuju s proklatými slzami, které se mi stále derou ven z očí. „Ne.“ Zvednu k ní pohled. „To já.“

Je pozdě. Když si oblékám hedvábné pyžamové šortky a bavlněné tričko, svaly mi protestují. Po relaxaci ve vířivce s ostatními holkami a vyhýbání se neustálým rýpancům od Frankie jsem jim popřála dobrou noc a vrátila se do své ložnice. Nedokázala jsem myslet jasně. Hlavou se mi honily různá slova a teorie.

Odhrnu přikrývku a chystám se zhasnout lampu na nočním stolku, když se otevřou dveře.

I tak zhasnu a utopím nás ve tmě, protože se teď na něj nechci dívat. Nemůžu. Teď ne. Nechci se znovu rozbrečet a nechci si ho představovat, jak se muchluje s Veronikou. Jestli má rozcuchané vlasy, napadlo by mě, že mu do nich zabořila dlouhé prsty.

„Je mi jasný, že se na mě zlobíš.“

Lehnu si do postele a zavřu oči. Vím, že mě nevidí.

Dveře se zavřou. „Jak je na tom tvůj krk?“

Zatnu zuby. Mlčím. Nic mu neříkej.

Matrace se pod jeho vahou zhoupne. „Saint, tohle je prozatím jedinej způsob, jak tě udržet v bezpečí.“

„V bezpečí?“ vyštěknu. Sakra. Rychle se posadím a shrnu ze sebe přikrývku. Nevím, kde přesně je ani na co se teď dívá. „Chceš říct, že postřelit mě znamená držet mě v bezpečí?“

„To se nemělo stát,“ zavrčí Brantley tak divokým tónem, až ho skoro nepoznávám. „To se sakra rozhodně nemělo stát. Mělas odjet sem a být tady, dokud…“

„Dokud co? Dokud bys pokračoval v psaní těch tajuplných zpráv?“

Mlčky se obrátí. „Jakých zpráv?“

Strhnu ze sebe i poslední přikrývku a hodlám se postavit na nohy, Brantley mě však chytí za paže a přitlačí mě zpátky na matraci, jako by věděl celou dobu, kde jsem byla.

Zatřese mnou. „O jakých zprávách to mluvíš?“

Cítím teď jeho dech na rtech, horký a známý.

Polknu. Přestaň s tím.

„Po té střelbě jsi mi v autě řekl, že jsem ti neodepsala.“

„V tom autě jsem nebyl.“ Brantley mi sevře paži, postrčí mě na matraci a zmizí. Pak mu mobil ozáří obličej, než mi ho hodí. „Ukaž mi ty zprávy, o kterých mluvíš.“

Sevřu telefon v dlani. „Jsi skutečně hajzl, Brantley.“

Neodpoví. Připadá mi jiný, odměřený.

Odemknu mobil a z displeje na mě září fotografie Bishopa a mě.

„Kde je Bishop?“

„Nemůže sem přijít. Připojili jsme tvůj mobil na satelit, takže ho nikdo nevystopuje. Odteď ho můžeš používat.“

„Brantley, co se děje?“

Poprvé za celý večer se na mě zadívá. Srdce se mi svalí do žaludku jako těžký balvan shozený z útesu. Brantley má zaťaté čelisti, oči tmavé a rysy napjaté. Zavrtí hlavou. „Teď ti to říct nemůžu. Ukaž mi ty zprávy.“

Otevřu si aplikaci a sjedu přes konverzaci s Tillie a Madison. Zarazím se a vzhlédnu k němu.

„Ach, ta? Jo, ta je teď doma, kam patří.“

Široce roztáhnu rty. „Četl Bishop ten dopis?“

Brantley se neusměje. „Jo. Pak odletěl na Nový Zéland a přitáhl ji domů. Měl to sakra udělat už před pár měsíci.“

„Jsou v pohodě?“

„Madi a Bishop?“ Otočí se zpátky ke mně. „Ne, ale Madi je doma a nikam nepůjde. Ukaž mi ty zprávy.“

Dál roluju v telefonu, až dojedu na konec zpráv. Svraštím obočí.

„Uložila jsem je pod otazníkem. Procházel jsi můj mobil?“

„Neprocházel, protože sis do prdele změnila heslo. Náš hacker se do něj dostal, tvoje zprávy jsem ale nečetl.“ Zamračí se na mě. „Měl jsem je číst?“

Nevšímám si ho a dál procházím zprávy odshora dolů a hledám ty od ?. Avšak to číslo, které jsem si uložila pod otazníkem, nenajdu dokonce ani v kontaktech.

„Nechápu, co se stalo. Všechno ostatní tu je, jenom tyhle zprávy chybí.“ Odhodím mobil na matraci, opřu se o čelo postele a přitáhnu si kolena k hrudi. „Zradil jsi mě,“ zašeptám tak tiše, až mi připadá, že jsem to ani nevyslovila nahlas.

„Udělal jsem, co jsem musel, Deo. Zlob se na mě, jak chceš, ale vždycky udělám, co je třeba, abych ti zajistil bezpečí.“

Mlčím. Právě teď na to nemám odpověď a bojím se, že když promluvím, řeknu něco, čeho budu možná litovat. Můj telefon zhasne a opět se ocitneme ve tmě, kam ostatně oba patříme. Vědomí, že je tu se mnou, by mě nemělo uklidňovat, protože jsem na něj pořád naštvaná, když se mi však začnou zavírat oči a sesunu se na polštář, už to vím. Moje duše mu odpustila. Jenom moje mysl se stále vzpírá.

Přitáhnu si přikrývku k bradě a sklouznu ještě níž pod hedvábné povlečení. „Já…“

„Nemluv,“ pronese napjatým hlasem. „Prostě… ne. Vrátím se zítra.“ Zvedne se z postele, a teprve když otevře dveře a pronikne sem světlo z chodby, otočí se a prohlásí: „Veronice důvěřuju, Saint, ty musíš taky.“ Potom zmizí.

Nevím proč, ale jeho slova na rozloučenou mě trápí. Trápí mě tak, že odhrnu přikrývky a běžím ke dveřím. Když je však otevřu, rozzlobená a s divokýma očima, je pryč.

Moje nohy dopadají na běžecký pás do rytmu písně „Without You“ od Kida Laroie. Potom, co jsem se včera v noci převalovala v posteli, se mi podařilo úspěšné spát dvě hodiny. Usínala jsem naštvaná. Probudila jsem se naštvaná. To se mi nepodobá a narušuje to mou rovnováhu. Zvýším rychlost na dvanáct a dálkovým ovladačem zesílím hudbu. Pohupuju rukama a nohy mě bolí, stopky na trenažéru hlásí 145:26. Tak dlouho jsem ještě neběžela.

Pořád jsem naštvaná.

Sevřu ruce do pěstí a změním písničku. Pustím „The Bleeding“. Super. Rozhněvaná muzika dokonale sedí k mojí naštvané náladě. Pás se najednou zastaví, já si vytáhnu sluchátka a otočím se, abych viděla, kdo ho vypnul.

„Hej, nebij mě!“ Ofélie zvedne ruce. Vlasy má vyčesané na temeni a na vypracovaném těle má sportovní podprsenku a legíny. Postaví se na vedlejší pás. „Běháš tu už skoro tři hodiny. Ber to ode mě jako laskavost.“

Stále lapám po dechu, oběma rukama svírám kolena a pot mi kape z čela až na černý pás.

„Jak jsi tu posilovnu našla?“ zeptá se.

Konečně popadnu dech, zvednu ručník a otřu si pot z obličeje. „Chvíli mi to trvalo, než jsem vyšla ven.“ Posilovna je hned za bazénem. Umístili ji do skleněné koule, takže když vzhlédnete k obloze, máte pocit, jako byste byli mezi stromy.

„Postavila ji pro noční cvičení. Někdy v noci odsud vidíme i hvězdy.“

Seskočím z pásu a zajdu si pro láhev vody.

„Hele, nechci vyzvídat, ale všechny cítíme tvou energii a Frankie z toho vyšiluje víc než obvykle.“

„Vyšiluje?“ zopakuju, opřu se o boxovací pytel a hodím si ručník kolem krku. „Jak?“

Ofélie nastartuje svůj trenažér a dělá kroky v pravidelném tempu. „Tak zaprvé, všechny jsme sestry. Jako empatičky na steroidech. Vnučky neblaze proslulých čarodějnic, které zapomněli upálit, nebo v našem případě pověsit. Nebo něco takového. Četla jsem o tom citát a docela to sedí.“

Potlačím smích. Z toho polovičatého úsměvu mi málem rupne tvář. Už je to tak dlouho, co jsem měla chuť se usmívat. „Mám špatnou náladu, souhlasím,“ řeknu a vrátím se k řadě trenažérů. Posadím se na dřevěnou lavičku zabudovanou do prosklené stěny.

„Promluv si s Ofélií. Ofélie je jako trezor.“

Povzdechnu si, opřu si hlavu o sklo a pot mi dál stéká po hrudi. Svléknu si tričko a hodím ho na ručník. „Jde o Brantleyho. Nedokážu se moc dobře vyrovnat s jeho zradou.“

„Aha,“ zamumlá Ofélie. Zvedne ke mně oči. „Proč to udělal?“

„Záleží vždycky na tom?“

Zpomalí rychlost pásu a nakonec ho zastaví. „Pro tento týden mám cvičení dost.“

Uchechtnu se a Ofélie se posadí vedle mě. „Hele, zrada je tvrdá, zejména jestli jsi mu důvěřovala tak moc, jak si myslím. Ale někdy, především v tomhle světě a asi i v tom jeho, věci nejsou tak jednoduché, nejsou černobílé. Musíš do nich vpustit barvu.“

„Řekl, že to udělal, aby mě chránil.“

„Tak to možná prozatím přijmi. Až pak zjistíš, jak to celé bylo, můžeš se rozhodnout, jestli se na něj budeš zlobit, nebo ne. Ovládni teď svoje emoce a budeš nad nimi mít kontrolu napořád.“

„A jsem nevrlá, protože se mi stýská po bratrovi a mých mazlíčcích.“

„No,“ Ofélie do mě šťouchne, „můžeme se tě pokusit nějak rozptýlit.“

Zvednu ručník, hodím si ho přes rameno a společně vyjdeme z posilovny. Rozptýlení by mohlo pomoct, jenže se ve mně pořád vaří zlost.

Kolem a dokola morušového keře… Usmíval jsem se z temného koutu, ukrytý před jejím pohledem. „Ach, tentokrát je to jiné, že?“ Napřímil jsem se do výšky a pomalu se k ní blížil. Teprve když jsem stál pod jedinou visící žárovkou, vzhlédla ke mně s pevně zavřenýma očima.

Poklepal jsem na žárovku. „Počítej do deseti a probudíš se.“

Nepodívala se na mě. Odmítala to udělat. Choulila se v koutě s koleny přitaženými k hrudi.

„Začneš počítat?“ zeptal jsem se.

Vlasy měla tak bílé, až to bylo neskutečné. Vždycky vypadala velkolepě. Jako potulný anděl, který si říká o zneuctění. Pomalu zaklonila hlavu, aby se na mě podívala. Rty se jí zachvěly a rychle zase sklopila oči k zemi. „Proč mi to děláš?“

„No,“ vydechl jsem a došel k ní. Sehnul jsem se a klouby na prstech jsem jí přejel po měkkých tvářích. „Protože mě tady prostě nemůžeš zabít.“

3. kapitola

Brantley

Moje mysl je jako čisté plátno. Kdyby na něm měl být namalovaný obraz, zobrazoval by kouř, stíny a ošklivé stromy bez listí. To je všechno. To je sakra všechno. Zatínám ruce do pěstí a oči upírám na hodiny, které visí za Bishopem v jeho pracovně.

Tik tak, tik tak.

„Brantley?“ Bishop mě vytrhne z dřímoty, do níž se moje mysl poslední dny propadá. „Co je se Saint? Jak jí včera večer bylo?“

Nate sedí vedle mě a za ním Eli. Od ceremoniálu, který se konal minulý týden, všichni králové převzali svoje místa, takže jsme tu zůstali jen Bishop, Nate, Eli a já, abychom tu udrželi pořádek.

„Je naštvaná.“

„To je milý.“ Eli se uchechtne. „Rád bych ji viděl naštvanou.“

Pomalu otočím hlavu a přes Natea se na Eliho zamračím. „Být tebou dával bych si pozor na hubu. Budeš ji potřebovat, až pojedeš na turné.“

Znovu se uculí jako kočka Šklíba. „Nezáviď.“

Přestanu si ho všímat a zadívám se zpátky na Bishopa. „Je fakt hodně naštvaná.“

„Jak moc?“ škádlí mě znovu Eli a převrací mezi rty párátko.

„Dala mi facku.“

Bishop zakašle, aby skryl smích, ovšem Eli se hlasitě chechtá. Ukážu mu prostředník. „Kromě toho by se napětí, které z ní v tom pokoji vyzařovalo, dalo krájet.“

„Cítí se zrazená…,“ zamumlá Bishop a opře se v křesle. „Jestli je trochu jako já –“

„Je úplně jako ty. Což je přesně ten problém.“ Natáhnu před sebe nohu, když někdo zaklepe na dveře.

„Dále,“ zavolá Bishop.

„Poslouchej, vím, že je tohle vážný, a připadám si jako práskač, že sem vůbec lezu, ale Nate…,“ zavrčí Madison. Otočím se mírně v křesle, abych zjistil, co může chtít. „Tillie na tom není dobře, protože neví, co se děje se Saint.“

Mít malou Venariovou zpátky ve hře sem vneslo trochu napětí, to přinejmenším. Aspoň se však s Bishopem dohodli, že se přestanou dohadovat o blbostech, než se dvojčata narodí. Ovšem kdybych řekl, že se prostě vrátila a jsou znovu šťastná rodina, lhal bych.

„Něco jí namluv,“ odpoví Bishop a mávne rukou. „To ti jde.“

A tady to máme.

Madison se napřímí a v očích se jí mihne vzdor. „Jdi do prdele. Co kdybys jí lhal ty? Ach, už vím! Co kdybys –“

„Kotě.“ Nate vstane z křesla a dojde k ní. Stojí tam s rukou na břichu. Pořád nemůžu uvěřit, že v něm nosí dvě mimina. Je totiž zatraceně drobná. „Musíš jít nahoru a odpočívat.“

Madison se v Nateově objetí uvolní. „Prosím, Nate. Tillie na tom není dobře a já taky ne. Saint –“

„Je kurva v bezpečí, Madi!“ Zlostně na ni pohlédnu, předkloním se a opřu se lokty o kolena. Prohrábnu si vlasy a naštvaně vydechnu. „Do prdele. Víte, opravdu žasnu, jak všichni zpochybňujete moje úmysly a činy, když jde o ni.“ Vstanu z křesla a přejdu k jedinému oknu v místnosti. S rukama v kapsách se k nim otočím a opřu si hlavu o vedlejší zeď. „Vlastně mě to trochu uráží. Takže poslouchejte, co se stane se Saint Vitiosusovou.“ Ukážu na Bishopa a Madison. „Oba uděláte, co musíte, a já udělám, co musím. Ale pro tuhle chvíli je Saint v bezpečí.“

„Je s Veronikou, Brantley! To jako vážně?!“ Je fajn mít Madison zpátky doma. Je v plné síle.

„Jo, Madi, s Veronikou a svým covenem. O kterém, pokud víme, naši nepřátelé nic nevědí.“

Madison zavrtí hlavou, avšak odvrátí ode mě pohled. Nechce to už dál rozebírat, čehož si cením. Zadívá se teď na Bishopa. „Musíme si promluvit. Hned.“

Bishop mírně ohrne rty. „Proč, sakra?“

„Hned, Bishope.“

Vstane z křesla, mašíruje přes místnost, zabouchne za sebou dveře a Natea, Eliho a mě tu nechá.

„Je tu moc velký napětí. Proč si to spolu nerozdají a nehodí to za hlavu?“

„Protože,“ pronesu a odrazím se od zdi, „Bishop, stejně jako jeho sestra, nesnáší moc dobře zradu.“

„Zradu?“ zavrčí Nate. „To si ze mě děláš prdel, brácho? Přece v tomhle nemůžeš stát na jeho straně. Bude z něj táta. Musí se dát dohromady a pustit tu blbost z hlavy.“

„Jo?“ Povytáhnu obočí, svalím se zpátky do křesla a upřu oči na Natea. „A čí je to chyba, že se o tom dozvěděl až před pár dny?“

„Stojím při ní, Brane. I jestli on tentokrát nebude.“ Nate pevně zavře oči. „Měl jsem při ní stát už od začátku.“

„Nikdo ti nebude mít za zlý, žes neudělal, cos měl udělat hned.“

Propálí mě pohledem a zatne čelisti. „Jdi do prdele.“ Otočí se a odejde stejně jako Madison s Bishopem. Venkovní dveře se zabouchnou pár minut poté.

„Vždycky jsem tě obdivoval, Brane, nekecám,“ pronese Eli, a kdyby to neřekl vážným tónem, ignoroval bych ho. „Jsi jedinej, kdo nám všem jasně řekne, jak se věci mají.“

„Eli?“ zamumlám, vytáhnu z kapsy mobil a otevřu zprávy. „Už nikdy neříkej nekecám.“

Zasměje se, přestanu ho však vnímat a začnu psát novou textovku.

„Co uděláme s Gentlemany?“

Já: Co dělá?

„Všechny je zabijem,“ odpovím, poklepu se mobilem do stehna. Zpráva mi dorazí, právě když se Bishop vrátí do pracovny.

„Jo, ale předpokládáme, že Gentlemani mají na triku tu přestřelku.“

„Kde je sakra Nate?“ zeptá se Bishop a rozhlédne se.

Otevřu přijatou zprávu.

V: Je v pohodě. Víš dobře, že se o ni postarám.

Vím to. Na tomhle světě důvěřuju jen málo lidem, ale Veronika je jednou z nich. Zavřu zprávu a na Bishopa zavrtím hlavou. „Je naštvanej. Rozpolcenej z tý situace mezi tebou a Madison.“

Bishop se předkloní, popadne ze stolu svůj glock a zastrčí si ho za opasek džín.

„Musíme to svinstvo vyřídit, aby se Saint mohla vrátit.“

„Proč nemůže hned?“ zamumlá Eli a vstane, než spolu následujeme Bishopa ven ze dveří.

„Protože už ji sakra jednou postřelili. Nedovolím, aby se to opakovalo.“

Dojdeme k hlavním dveřím. Všechna naše auta stojí před domem, kde Bishop dočasně bydlí, zatímco probíhá stavba jeho sídla.

Vytáhnu z kapsy klíče. „Kam pojedeme?“

Bishop se na mě přes rameno uculí a zamíří ke svému maserati. „Myslím, že ti tenhle výlet udělá radost.“

„Jestli to neznamená, že budu seškrabávat mozky Gentlemanů z tvýho krásnýho úsměvu, nikam nejedu.“

Bishop se uculí ještě víc. „Ach, tak to seš tu správně.“

„Bishope,“ zakřičí Madison a všechny nás tím překvapí.

Bishop se k ní otočí a pomalu sklouzne očima po jejím těle.

Sice se hodně hádají, ale všichni jsme viděli, že se znovu vrátil ten starý silný Bishop. Už v jeho očích neuvidíte smutek a lehkomyslnost. Teď se v nich zračí zlost a hněv. A v tomhle modu pracuje Bishop nejlíp. Rozmíšky mezi ním a Madi jsou pro nás dobré. Právě to teď potřebujeme. Dostatečně ho to rozptyluje, takže nepůjde proti našemu nejlepšímu zájmu a nevytáhne Saint z covenu.

Vím, proč to neudělá. Má stejný důvod jako já.

Saint je tam v bezpečí.

A on ví přesně, proč je tam v bezpečí.

„Sice tě teď nemám ráda, ale to neznamená, že tě nepotřebuju.“

Bishop zaklapne pusu, než ji nakonec otevře. „Já vím, zlato. Jdi dovnitř.“

Madison se slabě usměje, než zmizí za dveřmi.

„Víš ty co? Jste oba tak jedovatí, že by po vaší lásce mohli pojmenovat jed.“

Uchechtnu se, vklouznu na sedadlo řidiče a nastartuju bugatti.

Čas vyrazit.

4. kapitola

Saint

Když vejdu do kuchyně, naskočí mi husí kůže. Zastavím a couvnu, dál však zírám na velká otevřená okna, z nichž je výhled na dvůr a bazén. Nemůžu spát. Je tu další hodina duchů.

Najdu sklenici a naliju si studené mléko. Potom vytáhnu mobil a pošlu Bishopovi zprávu.

Já: Stýská se mi po tobě.

Odložím telefon na pult, a protože nečekám, že mi odpoví okamžitě, zaměstnám se tím, že se konečně pořádně rozkoukám po domě, který snad nikdy nespí. Za oknem znovu zahlédnu pohyb a ztuhnu. Kdykoli se zadívám ven, sevře se mi žaludek. Ten nepříjemný pocit se ke mně lepí stejně jako na tom ceremoniálu. Přimhouřím oči a dojdu blíž k oknu, když mi zavibruje mobil a vyleká mě. Vrátím se k pultu a popadnu ho. Nepodívám se, kdo volá, protože vím, že to bude Bishop.

„Ahoj,“ zašeptám zadýchaně do mobilu.