Sem přichází
něco zlého

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Ray Bradbury

Sem přichází něco zlého – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 1962, renewed 1990 by Ray Bradbury

By arrangement with the Proprietors. All rights reserved

Translation © Jarmila Emmerová, 2007

Epilogue © Lahna Diskin, 2001

Epilogue translation © Jiří Hron, 2022

Cover design © Milan Malík / www.mimo.cz, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7662-439-9

ISBN e-knihy 978-80-7662-443-6 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-444-3 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-445-0 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Tuto knihu s láskou věnuji památce

GENEA KELLYHO,

jehož vystoupení ovlivnila a změnila můj život

Člověk miluje, a miluje to, co mizí.

W. B. YEATS

Neusnou, pokud nespáchají něco zlého, o spánek
jsou připraveni, dokud někoho nepřivedou k pádu.

Neboť chlebem svévole se živí, vínem násilí se napájejí.

Přísloví 4:16–17

Nevím, co všechno může přijít, ale ať je to cokoli,
půjdu tomu vstříc s úsměvem.

STUBB v románu Bílá velryba

Tak především byl říjen, měsíc, který má pro chlapce zvláštní kouzlo. Ne že by ostatní měsíce roku své zvláštní kouzlo neměly. Ale jsou špatné a dobré, jak říkají piráti. Například září je měsíc špatný: začíná škola. Nebo srpen, ten je dobrý: škola ještě nezačala. Ovšem červenec, červenec je dobrý stoprocentně: o škole nemůže být ani řeč. A červen, červen je bezesporu ze všech nejlepší, dveře škol se otvírají dokořán a září je vzdálené miliardu let.

Ale zpátky k říjnu. Škola je už celý měsíc, člověk si jakžtakž zvykl na její otěže a den za dnem se v nich vleče. Má čas myslet na smetí, co by se dalo vysypat na verandu starého Pricketta, anebo na kostým chlupaté opice chystaný na večer, který poslední den tohoto měsíce pořádá YMCA. A když je v říjnu kolem dvacátého a všechno čpí kouřem, obloha je oranžová a popel za soumraku šedý, to se zdá, že Halloweenu se zástupy košťat a prostěradly vlajícími za každým rohem se člověk nedočká.

Ale v jednom podivném, bouřlivém, temném a událostmi nabitém roce přišel Halloween dřív, než měl.

Jednoho roku přišel Halloween 24. října tři hodiny po půlnoci.

Jamesi Nightshadeovi z ulice Oak Street č. 97 bylo v tu chvíli třináct let, jedenáct měsíců a třiadvacet dní. Jeho sousedovi, Williamu Hallowayovi, bylo třináct let, jedenáct měsíců a čtyřiadvacet dní. Oba měli čtrnáct let na dosah, už už je drželi v rukou.

A právě v tomhle říjnovém týdnu přes noc dospěli a už nikdy nebyli tak mladí.

Obchodník s hromosvody dorazil krátce před bouřkou. Toho podmračeného dne ke konci října šel po ulici v městečku Green Town ve státě Illinois a pokradmu se ohlížel přes rameno. Kdesi nepříliš daleko bičovaly zem obrovské blesky. Kdesi se nedala nevzít na vědomí bouře jako veliké zvíře cenící strašlivé zuby.

Ten obchodník chrastil a řinčel velikým koženým vakem ukrývajícím nadměrné skládačky železářského zboží, které však jeho výřečnost obratně skládala dům od domu, až nakonec skončil u travnaté plochy, kde se mu něco nezdálo.

Ne, ne ta tráva. Obchodník zvedl pohled. To ti dva kluci v trávě nahoře na mírném svahu. Stejně velcí, stejně rostlí, seděli tam, z větviček vyřezávali píšťalky a mluvili o minulých i budoucích časech – spokojení, že v uplynulém létě zanechali otisky prstů na každém přemístitelném předmětu v městečku a od té doby, co začala škola, také otisky bot na každé dostupné cestičce mezi jezerem zde a řekou tam.

„Čau, kluci!“ křikl ten člověk v šatech barvy bouře. „Jsou vaši doma?“

Kluci zavrtěli hlavou.

„A co vy, máte peníze?“

Kluci zavrtěli hlavou.

„Tak v tom případě…“ Obchodník kousek popošel, zůstal stát a nahrbil se. Jako by si najednou uvědomil, že mu zezadu na krk civí okna domů nebo ta chladná obloha. Pomalu se otočil a nasál vzduch. Opadanými stromy cloumal vítr. Skulinou mezi mraky se prodraly sluneční paprsky a ražbou pozlatily pár posledních dubových listů. Jenže slunce zašlo, mince zmizely, vzduch zešedl; obchodník se protrhl z oblouzení.

Zvolna se šinul vzhůru po travnaté ploše.

„Mladej,“ ozval se. „Jakpak se jmenuješ?“

A první chlapec, s vlasy světlými doběla jako mléč zelinný, zamhouřil oko, naklonil hlavu a pohlédl na obchodníka druhým, otevřeným okem, zářivým a jasným jako kapka letního deště.

„Will,“ řekl. „William Halloway.“

Bouřkový džentlmen se otočil. „A ty?“

Druhý chlapec se ani nehnul, zadumaně ležel na břiše v podzimní trávě, skoro jako by nějaké jméno vymýšlel. Vlasy měl husté, rozčepýřené, leskly se v barvě navoskovaných kaštanů. Oči, upřené na jakýsi vzdálený bod ve vlastním nitru, byly křišťálově zelené jako máta. Po chvilce si lhostejně vložil do pusy stéblo suché trávy.

„Jim Nightshade,“ řekl.

Bouřkový obchodník pokýval hlavou, jako by to celou dobu věděl.

„Nightshade. To je zvláštní jméno.“

„Ale sedí,“ řekl Will Halloway. „Já jsem se narodil minutu před půlnocí třicátého října. Jim se narodil minutu po půlnoci a to už bylo třicátého prvního.“

„Halloween,“ doplnil Jim.

Tenhle příběh vyprávěli kluci každý po svém odmalička, pyšní na své maminky, bydlící v těsném sousedství, které do porodnice spěchaly spolu a syny přivedly na svět v rozmezí vteřin – jednoho světlého, jednoho tmavého. Měli za sebou už pěknou řádku společných oslav. Dort byl jeden, Will na něm minutu před půlnocí zapálil svíčky, a když odbila půlnoc a začal poslední den měsíce, Jim je sfoukl.

Will to nadšeně převyprávěl, Jim tiše odsouhlasil. A obchodník, který prchal před bouří a váhavě tu teď stál, to vyslechl a přejížděl pohledem z jednoho na druhého.

„Halloway. Nightshade. Peníze žádný, je to tak?“

Muž, zarmoucený vlastní nezištností, prohrábl kožený vak a vytáhl z něj jakýsi železný předmět.

„Tohle si vemte, zadarmo! Proč? Do jednoho z těchhle domů uhodí blesk! Bez té tyče – prásk! Plameny a popel, vepřová pečeně spálená na škvarek! Berte, dokud je!“

Obchodník předmět pustil. Jim se ani nehnul. Zato Will železo chytil a vyjekl.

„Páni, to je tíha! A jak divně to vypadá. Takovýhle hromosvod jsem v životě neviděl. Koukni, Jime!“

A Jim se protáhl jako kočka a konečně otočil hlavu. Zelené oči se rozšířily a vzápětí zúžily na štěrbinky.

Ten kovový předmět byl vykovaný zpola jako půlměsíc, zpola jako kříž. Ke střednímu dílu byly dodatečně přiletovány malé ozdůbky a všelijaké přívěsky. Celý povrch toho předmětu byl umně popsán slovy vyrytými v cizích řečech, jmény, při nichž by si člověk udělal na jazyku uzel nebo si vyvrátil čelist, piktografy různého hmyzu, ježatého, samý drápek a kusadla.

„Tohle je z Egypta.“ Jim ukázal nosem na brouka přilepeného k železu. „Skarabeus.“

„Svatá pravda, chlapče!“

Jim zamžoural. „A tamhleto jsou – féničanské klikyháky.“

„Správně!“

„Ale proč?“ zeptal se Jim.

„Proč?“ opakoval obchodník. „Proč egyptské, arabské, habešské, indiánské? Inu, jakou řečí mluví vítr? Jaké národnosti je bouře? Ze které země pocházejí deště? Jakou barvu má blesk? Kam jde hrom, když odezní? Víte, kluci, člověk musí být připravený ve všech možných jazycích a na všechny možné tvary a formy, když chce zaklínat to, čemu námořníci říkají Eliášův oheň, ty koule modrého světla, které se po zemi kradou za kořistí jako prskající kočky. Na celém světě jenom já mám hromosvody, které slyší, cítí, poznají a odrazí každou bouři bez ohledu na její jazyk, hlas, projev. Žádný cizí hrom neburácí tak hlasitě, aby ho tenhle hromosvod nedokázal ztišit!“

Ale Will teď upřeně hleděl do dáli, za obchodníka.

„Do kterého?“ zeptal se. „Do kterého domu uhodí?“

„Do kterého? Počkej. Vydrž.“ Obchodník zapátral v jejich tvářích. „Jsou lidi, kteří blesk přitahují, vtáhnou ho do sebe jako kočky dech nemluvňat. Někdo má přitažlivost zápornou, někdo kladnou. Někdo ve tmě září. Někdo vyhasíná. A teď, vy dva… já –“

„Jak si můžete být tak jistý, že tu blesk něco zasáhne?“ ozval se najednou Jim s rozzářenýma očima.

Obchodník jako by sebou trhl. „Mám přece nos, oči a uši. Oba tamhlety domy, jejich trámy! Poslouchejte!“

Naslouchali. Možná jejich domy opravdu lomcoval chladný odpolední vítr. A možná ne.

„Blesk potřebuje koryto – stejně jako řeka –, aby mohl vletět dovnitř. Jedna z tamhletěch mansard je dnem vyschlé řeky a celá se třese, aby tudy mohla nechat blesk prolétnout. Dnes večer!“

„Dnes večer?“ Jim se spokojeně posadil.

„A nebude to žádná obyčejná bouřka!“ řekl obchodník. „Říká vám to Tom Bouřňák. Pěkné jméno pro člověka, který prodává hromosvody, co? Myslíte, že jsem se tak přejmenoval? Ale kdepak! Že mě to jméno dohnalo k mému podnikání? Správně! Jak jsem vyrůstal, uvědomoval jsem si, že se na svět z oblak vrhají plameny a lidi před nimi utíkají a schovávají se. A mě napadlo: udělám si diagram hurikánů, bouře zmapuju a pak poběžím před nimi se svojí zázračnou obranou, se železnými holemi v rukou! Už jsem zabezpečil a před zkázou ochránil sto tisíc bohabojných domovů, to nepřeháním. Takže když vám, kluci, tvrdím, že zoufale potřebujete pomoc, poslouchejte mě! Než padne tma, vylezte tamhle na střechu, tenhle hromosvod nahoře připevněte a uzemněte ho do téhle poctivé země!“

„Ale který myslíte dům? Který?“ naléhal Will.

Obchodník se otočil, velikým kapesníkem si utřel nos a pak pomaloučku kráčel přes travnaté prostranství, jako by se blížil k obrovské časované bombě, která tam potichu tiká.

U verandy před Willovým domem se chytil za sloupky zábradlí, rukou přejel dřevěnou podpěru a prkno podlahy, pak zavřel oči a naklonil se k domu blíž, aby k němu mohla promluvit jeho kostra.

Po chvilce váhání se opatrně vydal k Jimovu domu v sousedství. Jim se napřímil, aby dobře viděl.

Obchodník natáhl ruku a prsty se lehce dotýkal starého nátěru, přejížděl ho a hladil.

„Tenhle,“ řekl konečně, „tenhle to je.“

Jim se zatvářil hrdě.

Aniž se obchodník ohlédl, zeptal se: „Jime Nightshade, tady bydlíš ty?“

„Ano, tady,“ potvrdil Jim.

„Mohlo mě to napadnout,“ poznamenal obchodník.

„No a co já?“ řekl Will.

Muž znovu zavětřil u Willova domu. „Ne, ne. Možná že pár jisker přeskočí do vašich okapů. Ale skutečný cirkus bude v sousedství, u Nightshadeových! Bude to tak!“

Rozběhl se přes trávník pro svůj veliký kožený vak.

„Já běžím. Bouře se blíží. Pospěš si, Jime. Jinak – prásk! Až tě najdou, budeš mít všechny nikláky a desetníky a kovové peníze roztavené elektrolýzou. Abraham Lincoln na nich splyne s Miss Columbia, orel bude na rubu čtvrťáků oškubaný dohola, všechno se ti to rozteče v džínech. A co víc se může stát! Jakmile nějakého kluka zasáhne blesk, stačí mu povytáhnout víčko a poslední scéna, kterou ten hoch v životě viděl, je na oční bulvě úhledně vyvedená jako Otčenáš na špendlíkové hlavičce. Na mou duši! Kabinetní fotografie toho záblesku, jak se snáší z nebe. Nafoukne člověka jako frkačku, a jak se frkačka zase svinuje, vysaje mu duši! Padej, hochu! Přitluč hromosvod hezky vysoko, nebo rána nedožiješ!“

Otočil se na podpatku, železné tyče v objemném vaku zařinčely, rozběhl se po cestě, pohledy vrhal na oblohu, na střechu, na stromy, až nakonec oči zavřel, pohyboval se poslepu, nasával vzduch a pro sebe si mumlal: „Je to tak, zle je, už se to blíží, cítím to, zatím hodně daleko, ale řítí se to rychle…“

Muž v šatech temné bouře, s kloboukem v barvě mračen staženým hluboko do očí, zmizel – a listí na stromech šelestilo, nebe najednou jako by zestárlo, Jim s Willem zkoušeli, jestli ve větru neucítí elektřinu, a mezi nimi na zemi ležel hromosvod.

„Nestůj tady, Jime,“ řekl Will. „Mluvil o vašem domě. Připevníš přece na střechu ten hromosvod, nebo ne?“

„Nepřipevním,“ usmál se Jim. „Proč bych kazil takovou podívanou?“

„Podívanou? Zbláznil ses? Jdu pro žebřík! Ty přines kladívko, hřebíky a drát!“

Ale Jim se ani nehnul. Will ho nechal být a rozběhl se. Vrátil se se žebříkem.

„Jime, mysli na maminku. Ty chceš, aby uhořela?“

Will lezl vzhůru po straně domu, sám, a shora se podíval dolů. Jim se posunul k patě žebříku a začal lézt.

Kdesi daleko v kopcích zatažených mračny zahřměl hrom.

Na hřebenu střechy Jima Nightshadea byl vzduch čerstvý a řezavý.

To uznal i Jim.

Na světě širém není nic lepšího než knihy o tom, jak se do nepoctivců lijí hektolitry vody, jak se rozsekají na tisíce kousků anebo jak se doběla rozžhavená láva lije ze zámeckých hradeb na různé kašpary a mastičkáře.

Tvrdil to Jim Nightshade, nic jiného nečetl. Když to právě nebylo o vyloupení První tuzemské banky, pak to byl návod, jak vyrábět katapulty anebo vytvarovat bachratý černý deštník na kostým netopýra pro bláznivý rej, který se konal večer před Halloweenem.

Jim to jedním dechem všechno vylíčil.

A Will to do sebe jedním dechem nasál.

Než připevnili hromosvod k Jimovi na střechu – Will pyšný jako páv, Jim zahanbený, protože to považoval za společnou zbabělost –, už se připozdívalo. Po večeři nastala chvíle, kdy týden co týden poklusem vyráželi do knihovny.

Jako všichni kluci nikdy nešli pomalu. Stanovili si cíl a letěli k němu cestou necestou. Žádný nevyhrál. Žádný ani vyhrát nechtěl. Patřilo k jejich přátelství, že jen chtěli pořád běžet bok po boku. Společně braly jejich ruce za kliku knihovny, společně protrhla jejich hruď cílovou pásku, tenisky vyšlapaly souběžné cestičky přes trávníky, sestříhané křoviny a koruny stromů s veverkami; nikdo neprohrával, vyhrávali oba a tak si své přátelství pěstovali na horší časy.

Tak tomu bylo i toho večera, kdy se v osm hodin nechali hnát větrem – zprvu teplým, pak chladným – dolů do městečka. Na loktech a konečcích prstů jako by se jim třepotala křidýlka, pak se najednou vnořili do nových poryvů větru a ta průzračná podzimní řeka je střemhlav vrhla směrem, kterým potřebovali jít.

Schody vzhůru, tři, šest, devět, dvanáct! Plesk! Jejich dlaně dopadly na dveře knihovny.

Jim s Willem se na sebe zazubili. Byla to nádhera, tyhle tiché, větrné říjnové večery, kdy na ně uvnitř čekala knihovna s letitými, zaprášenými svazky a lampičkami se zeleným stínidlem.

Jim se zaposlouchal. „Co je to?“

„Myslíš ten vítr?“

„Jakoby nějaká hudba…“ Jim zamžoural k obzoru.

„Žádnou neslyším.“

Jim zavrtěl hlavou. „Už je to pryč. Možná tam ani nic nebylo. Jdeme!“

Otevřeli dveře a vešli dovnitř.

Zůstali stát, před sebou poklady knihovny, které čekaly jen na ně.

V okolním světě se toho moc nedělo. Zato tady, právě ten večer, v zemi z papíru a kůže, se mohlo stát cokoli a vždycky se taky stalo. Stačilo se zaposlouchat! A bylo slyšet tak vysoké hlasy tisíců lidí, že je větřili jen psi. Miliony lidí obsluhovaly kanony a brousily gilotiny. Číňani ve čtyřstupech pochodovali v nekončících řadách. Pravda, tiše a neviditelně, ale Jim a Will byli obdařeni ušima a nosem a také jazyky. Tohle byla továrna na koření z dalekých zemí. Tady dřímaly cizokrajné pouště. Vpředu byl stoleček, u něhož paní Watrissová, milá stará dáma, označovala vypůjčené knihy nachovým razítkem, ale tam dál, tam dole se rozkládal Tibet, Antarktida i řeka Kongo. Tam procházela druhá knihovnice, slečna Willsová, přes Vnější Mongolsko a tiše přenášela fragmenty Pekingu, Jokohamy a ostrova Celebes. Ještě dál, ve třetí uličce mezi knihami, nějaký starší člověk šustil ve tmě koštětem a smetal rozsypané koření…

Will na něho zůstal koukat. Tenhle starý člověk, jeho práce, jeho jméno – pokaždé překvapení!

Je to Charles William Halloway, řekl si v duchu Will, žádný dědeček, žádný zapomenutý strýc odkudsi zdaleka, jak by si někdo mohl myslet, ale… můj tatínek.

Jak se tam v té uličce tatínek ohlíží, je taky užaslý nad tím, že má syna, který se přišel podívat na tenhle svět, uzavřený kdesi v nesmírné hlubině? Když se před ním Will objevil, vypadal tatínek vždycky ohromeně, jako by se neviděli už celý lidský věk, během něhož jeden zestárl a druhý zůstal mladý, a ta skutečnost se postavila mezi ně…

Stařec se z dálky usmál.

„Jsi to ty, Wille? Od rána jsi povyrostl.“ Charles Halloway pootočil hlavu. „A Jim? Oči tmavší, tváře bledší, ty si dláždíš cestu do hrobu, Jime?“

„To by v tom byl čert,“ řekl Jim.

„Nic takového neexistuje. Zato peklo máme přímo tady pod ‚A‘: Alighieri.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Jim.

„Trochu jsem to přehnal,“ zasmál se otec. „Mám na mysli Peklo od Danta Alighieriho. Podívej se na tohle. Jsou to kresby malíře Dorého, na nich je všechno. Žádné peklo nevypadá líp. Tady se duše propadají v řídkém bahnu. A tady někdo visí hlavou dolů, obrácený dočista naruby.“

„Páni!“ Jim si prohlížel ilustrace z obou stran a listoval jimi dál. „Máte taky obrázky dinosaurů?“

Otec zavrtěl hlavou. „Ty jsou tamhle v další uličce.“ Popošel tam s hochy a ukázal prstem. „Tady je máme: Pterodaktyl, dravec zkázy! A co tohle Varování osudu: Sága o obřích ještěrech! Spokojen, Jime?“

„To si pište!“

Otec mrkl na Willa a ten na něho. Stáli vedle sebe, chlapec s vlasy barvy zralého obilí a muž s vlasy jako měsíční světlo, chlapec s tváří letního jablíčka, muž s tváří zimního jablka. Jak to, že můj táta, letělo Willovi hlavou, vypadá… jako já v rozbitém zrcadle?!

Will si najednou vybavil noci, kdy se ve dvě ráno vzbudil, šel na záchod a přitom za oknem šmíroval po městečku, viděl to jediné světlo ve vysokém okně knihovny a uvědomil si, že tatínek je po nocích sám, mluví si pro sebe a čte ve světle lamp, jejichž zelená stínidla připomínala džungli. Rozesmutnilo ho a měl z toho divný pocit, když teď to světlo viděl a věděl, že ten starý člověk – zarazil se a opravil – jeho otec, je tu v tom stálém pološeru.

„Wille,“ řekl muž, který byl také vrátný a shodou okolností jeho otec, „a co ty?“

„Co já?“ Will sebou trhl.

„Potřebuješ knihu bílého, nebo černého klobouku?“

„Jakých klobouků?“

„To máš tak, Jim –“ kousek popošli, otec přejížděl prsty po hřbetech knih – „nosí obrovský černý klobouk a čte knihy, které tomu odpovídají. Jim Moriarty Nightshade, je to tak, Jime? Teď každým dnem postoupí od románového zloducha Fu-Manchua k Machiavellimu – vezme si středně velký, měkký plstěný klobouk s podélně promáčknutým dýnkem. Anebo tamhle k doktoru Faustovi – nasadil by si mimořádně široký černý stetson. To ovšem přenechává ty bílokloboučáře tobě, Wille. Tady je Gándhí. Ve vedlejší místnosti svatý Tomáš. A na vyšší úrovni sám… Buddha.“

„Nebude ti vadit,“ řekl Will, „když zůstanu u Tajuplného ostrova?“

„Co je to tu za řeči o bílých a černých kloboucích?“ zeptal se nevrle Jim.

„Inu –“ otec podal Willovi román Julese Vernea – „to proto, že jsem se před mnoha lety sám musel rozhodnout, kterou barvu budu nosit.“

„No a kterou jste si vybral?“ zeptal se Jim. Otce to překvapilo. Nervózně se zasmál.

„Udivuje mě, Jime, že se musíš ptát. Wille, vyřiď mamince, že jsem za chvíli doma. A teď pryč odsud, oba dva. Paní Watrissová!“ zavolal tiše na knihovnici u stolku. „Dinosauři a tajuplné ostrovy odcházejí!“

Bouchly dveře.

Venku v povětří pluly na oceánu oblohy jasné hvězdy.

„Čert aby se v tom vyznal!“ Jim zavětřil na sever, Jim zavětřil na jih. „Kde je bouřka? Ten ničema obchodník ji slíbil. Já prostě chci vidět, jak mi blesk proletí nohavicí!“

Will si nechal větrem čechrat, upravovat a hladit oblečení, tváře i vlasy. Po chvíli mdlým hlasem řekl: „Do rána je tady.“

„Jak to víš?“

„Cítím to v kostech. Ty to vědí.“

„Bezva!“

Jima hnal vítr pryč.

Z Willa se stal podobný papírový drak a vznesl se za ním.

Charles Halloway sledoval, jak hoši v dálce mizí, a potlačil v sobě náhlé nutkání připojit se k nim, přidat se do houfu. Dobře věděl, co s nimi vítr dělá, že je unáší na spoustu tajných míst, která už příště tak tajná nebudou. Kdesi v jeho nitru se truchlivě převrátil jakýsi stín. Člověk musí s takovouhle nocí držet krok, aby ho netrápil smutek.

Podívej! říkal si v duchu. Will běží jen tak, aby běžel. Jim zase proto, že sleduje něco před sebou.

A přitom kupodivu oba běží spolu.

Jak to vysvětlit, lámal si Charles Halloway hlavu a procházel budovou knihovny, zhasínal, zhasínal a zhasínal. Máme to napsané v rýhách palců a prstů? Proč někteří lidé jen fidlají a cvrkají jako kobylka luční, třepotají tykadly, jsou jedna velká ganglie, která se co chvíli zauzlí, napevno i volně. Po celý život se cpou, potem rosí své rty, oči jim svítí, a to už od kolébky. Caesarovi hubení a hladoví přátelé. Kdo jen stojí a dýchá, živí se tmou.

Jim, ježatý jako ostružiní a svědivý jako plevel.

A Will? To je poslední broskvička vysoko v letní koruně stromu. Jsou hoši, nad nimiž by člověk zaplakal. Má z nich dobrý pocit, dobře vypadají, jsou dobří. To ovšem neznamená, že nečurají z mostu anebo že si v levném zboží příležitostně nepřivlastní ořezávátko, to ne. Ale když je člověk vidí jít kolem, ví, jací budou celý život: zažijí ústrky, bolest, rány, modřiny a pokaždé se budou divit, jak se to přihodilo, proč to tak je. Jak je možné, že se to děje jim?

Zato Jim, ten ví, že se takové věci dějí, sleduje je, vidí je od začátku do konce, líže si ránu, kterou čekal, a nikdy se neptá proč: on to prostě ví. Ví to odjakživa. Kdosi už to věděl před ním, kdosi, kdo měl za kamarády vlky a se lvy vedl noční rozpravy. Jim to v žádném případě neví rozumem. Ví to jeho tělo. A zatímco Will si na nejnovější škrábanec váže obvaz, Jim mizí, kličkuje, uskakuje před ránou, která určitě přijde, aby ho srazila.

A tak je tu máme, Jim běží pomaleji, aby držel krok s Willem, Will běží rychleji, aby držel krok s Jimem. Jim rozbije dvě okna v domě, kde straší, protože je s ním Will, Will rozbije jedno, ačkoli by normálně nerozbil žádné, protože se na něho dívá Jim. Panebože, jak my si vzájemně hněteme hlínu, z níž jsme stvoření! To je přátelství – každý z nás přebírá roli hrnčíře, aby zjistil, jak dokáže vytvarovat toho druhého.

Jim a Will, říkal si v duchu Charles Halloway, každý jiný. Jen si běžte. Jednou se k vám připojím…

Dveře knihovny se rozlétly a zabouchly.

O pět minut později vešel Charles Halloway jako každý den do malého výčepu na jednu skleničku a právě v tu chvíli zaslechl, jak tam kdosi říká:

„… dočetl jsem se, že když vynalezli alkohol, Italové si mysleli, že to je přesně ta věc, na kterou se těšili už celou věčnost. Elixír života! Věděl jste o tom?“

„Ne.“ Barman stál zády.

„Jasně,“ pokračoval mluvčí. „Destilovalo se víno. V devátém, možná v desátém století. Vypadalo to jako voda. Ale pálilo jako čert. Myslím tím nejenom v puse a v žaludku, dalo se to i zapálit. A tak si mysleli, že smísili vodu s ohněm. Ohnivá voda, elixir vitae, na mou duši. A možná že měli docela pravdu, když ji považovali za všelék, za věc, co dokáže divy. Dejte si skleničku!“

„Já ji nepotřebuju,“ řekl Halloway. „Ale někdo ve mně ano.“

„Kdopak?“

Ten kluk, kterým jsem býval kdysi, říkal si v duchu Halloway, ten, co na podzim běhá v noci po chodníku jako spadlé listí.

Ale tohle říct nemohl. A tak se napil se zavřenýma očima a poslouchal, jestli se ten stín v něm obrací zas zpátky a šelestí v hlubokých vrstvách navršených ke spálení, ale nikdy nespálených.

Will se zastavil. Byl pátek večer a on se díval na město.

Když se ozval první z devíti úderů velikých hodin na budově soudu, vypadalo to, že v celém městečku se ještě svítí a v krámech se čile obchoduje. Ale jakmile poslední, devátý úder všem zatřásl plombami zubů, holiči odhodili bílé pláštěnky, zákazníky přepudrovali a poklusem vyprovodili z krámu. Mixér v bufetu přestal syčivě šumět jako klubko hadů, utichl hmyzí bzukot neonů a ta ohromná blyštivá plocha obchodu s laciným zbožím, s miliony kovových, skleněných a papírových úlovků, čekajících na chtivé rybáře, se najednou octla ve tmě. Stahovaly se žaluzie, bouchaly dveře, klíče se skřípavě otáčely v zámcích, lidé spěchali pryč a v patách jim utíkala spousta myší z odpadu.

Prásk! A byli pryč!

„Páni!“ vyjekl Will. „Lidi se ženou, jako by si mysleli, že bouřka už je tu!“

„Vždyť taky je!“ křičel Jim. „My!“

Hlučně dusali přes železné mříže, ocelové poklopy, kolem tuctu neosvětlených krámů, tuctu zpola osvětlených a tuctu zahalených temnotou. Ve městě bylo mrtvo. Když zahýbali za roh u obchodu s doutníky, zahlédli ve tmě dřevěného indiána: stál sám.

„Hej!“

Pan Tetley, jeho majitel, vykoukl indiánovi přes rameno.

„Vystrašil vás, co, kluci?“

„Vůbec ne!“

Ale Will se třásl, cítil, že se studený příboj neznámého deště sune prérií, jako by měl udeřit na opuštěný břeh. Až tohle město zasáhne blesk, chce na sobě mít šestnáct vrstev přikrývek a polštář.

„Pane Tetley?“ řekl tiše Will.

Protože teď už tam v té naprosté tmě obchodu s doutníky stáli indiáni dva, vzpřímení a úplně dřevění. Pan Tetley totiž uprostřed vtipkování náhle ztuhl, brada mu spadla a naslouchal.

„Pane Tetley?“

Zaslechl ve větru cosi vzdáleného, ale nedokázal říct, co to je.

Hoši se stáhli.

On je nevnímal. Ani se nehnul. Jen naslouchal.

Nechali ho být. Rozběhli se.

Ve čtvrtém prázdném bloku od knihovny narazili na třetího dřevěného indiána.

Pan Crosetti stál před holičstvím, v roztřesených prstech držel klíče od domu a nevšiml si, že se chlapci zastavili.

Co je zastavilo?

Slza.

Leskla se a stékala panu Crosettimu po levé tváři. Těžce oddychoval.

„Crosetti, neblázněte. Ať je klid, nebo se něco děje, vy brečíte jako mimino!“

Pan Crosetti zajíkavě nabral dech a popotáhl. „Copak vy to necítíte?“

Jim a Will do sebe vtáhli vzduch.

„Lékořice!“

„Ale prd! Cukrová vata!“

„Tu vůni jsem necítil už hodně dlouho,“ řekl pan Crosetti.

Jim ironicky poznamenal: „Vždyť je tu všude.“

„Je, ale kdo si toho všimne? A kdy? Můj nos mi najednou řekne: Nadechni se! A já se rozbrečím. Proč? Protože se mi vybaví, jak jsme se před léty jako kluci tou vatou cpali. Proč jsem se za posledních třicet let nezastavil, abych zavzpomínal a tu vůni znovu nasál?“

„Máte spoustu práce, pane Crosetti,“ řekl Will. „Nemáte na to čas.“

„No jo, čas.“ Pan Crosetti si utřel oči. „Ale kde se tu ta vůně bere? Cukrovou vatu v tomhle městě nikdo neprodává. Dostane se jen na pouti.“

„To máte pravdu,“ potvrdil Will.

„Inu, Crosetti už se naplakal dost.“ Holič si utřel nos a otočil se ke dveřím zamknout krám. Will mezitím pozoroval bílý skleněný válec před holírnou, v němž se pokaždé zjevila červená spirála, zavedla jeho pohled několikrát kolem a úplně nahoře se rozplynula v další nic. Will tu už prostál mnoho polední a snažil se tuhle stuhu rozmotat, pozoroval, jak se vynořuje, stoupá a končí bez konce.

Pan Crosetti natáhl ruku k vypínači pod válcem.

„Ne,“ ozval se Will. Pak tiše zamručel: „Nevypínejte to.“

Pan Crosetti se podíval na svůj poutač, jako by si právě uvědomil jeho zázračné schopnosti. Zvolna pokýval hlavou, oči mu zjihly. „Odkud to přichází, kam to mizí, o to jde. Kdo ví? Ty ne, on ne, já ne. Panebože, to jsou záhady! Takže co? Necháme to svítit!“

Jsem rád, že to bude svítit až do rozednění, pomyslil si Will, my budeme spát a spirála se bude vinout odnikud nikam.

„Dobrou noc!“

„Dobrou noc!“

A hoši nechali holiče stát ve větru, lehounce prosyceném vůní lékořice a cukrové vaty.

Charles Halloway váhavě položil na létací dveře výčepu dlaň: šedivé chloupky na hřbetu ruky, vztyčené jako tykadla, jako by tušily, že se cosi v té říjnové noci plíží kolem. Možná že někde vzplály obrovské požáry a závany horkého vzduchu z té výhně ho varují, aby nešel dál. Anebo se možná po zemi hrozivě šíří další doba ledová a její mrazivý příkrov už tou dobou zahubil miliony lidí. Možná že sám Čas odtéká obrovskými přesýpacími hodinami, místo něho se snáší prach temnoty a všechno pohřbívá.

Ale možná že to byl jen ten muž v tmavém obleku, kterého bylo vidět oknem výčepu na druhé straně ulice. Pod jednou paží měl roli velikých plakátů, ve volné ruce kbelík a štětku a tam v dálce si hvízdal nějakou písničku.

Ta písnička byla z jiného ročního období, a kdykoli ji Charles Halloway slyšel, pokaždé ho rozesmutněla. K říjnu se nehodila, ale bez ohledu na den nebo měsíc, kdy se zpívala, vždycky člověka nesmírně dojímala:

Vzpomínám na čas vánoční, kdy odevšad koledy zní

a rolniček hlas v ten svatý čas

o míru a štěstí vyzvání.

Charles Halloway se zachvěl. Zase tu z ničeho nic bylo to známé, děsivé i radostné vzrušení, kdy se mu chtělo smát i plakat při pohledu na to, jak se nevinní tohoto světa den před Vánocemi procházejí v zasněžených ulicích mezi unavenými muži a ženami s obličeji pošpiněnými vinou a nesmytým hříchem, roztříštěnými jako okenní tabulka – to život, který udeří bez varování, z místa uteče, skrývá se, vrátí se zpátky a udeří znova.

Z věže zvon lidem oznámí, že Bůh bdí v nebi nad námi, všechno zlé

jednou pomine,

každý ve štěstí věřit smí.

Hvízdání ustalo. Charles Halloway vykročil ven. Člověk, co hvízdal ten nápěv, pohyboval pažemi u telegrafního sloupu kousek cesty odtud a v tichosti pracoval. Teď zmizel v otevřených dveřích jednoho krámu.

Charles Halloway bezděčně přešel na druhou stranu ulice, aby mohl sledovat, jak ten muž lepí jeden z plakátů uvnitř prázdného, nepronajatého krámu.

Teď vyšel ze dveří se štětcem, s kbelíkem lepidla i s onou rolí plakátů. Pohled, pronikavý a dychtivý, upřel na Charlese Hallowaye. Usmál se a pokynul mu otevřenou dlaní.

Halloway vytřeštil oči.

Dlaň té ruky byla plná černých chlupů jemných jako hedvábí. Vypadaly jako –

Ruka se pevně sevřela v pěst. Zamávala. Muž hbitě zašel za roh. Užaslý Charles Halloway, rozpálený nenadálým letním vedrem, se zapotácel a otočil, aby se rozhlédl po prázdném krámě.

Na jediném osvětleném místě tam rovnoběžně stály dvě kozy na řezání dřeva.

Na těch dvou kozách byl umístěný skoro dva metry dlouhý kvádr ledu podobný rakvi ze sněhu a křišťálu. Vycházela z něho slabá, světle zelenomodrá záře. V té temnotě vypadal jako obrovský chladný drahokam.

Ve světle pouliční lampy se dal na straně u okna přečíst malý bílý plakátek s kaligraficky napsaným oznámením:

Cooger a Dark – Pandemonický rej přeludů

Fantoccini, manéž marionet, zábavná show u vás na louce! Přijede co nevidět!

K nahlédnutí uvádíme jednu z našich mnoha atrakcí!

Nejkrásnější žena na světě!

Halloway stočil pohled k plakátku za oknem.

Nejkrásnější žena na světě!

A zpátky k tomu dlouhému studenému kvádru ledu.

Byl to stejný blok ledu, na jaký si pamatoval z dětství, vídal ho při putovních představeních kouzelníků. Místní ledařská společnost dodala pořádný špalek zimy a v ní po celých dvanáct hodin ležely zapuštěné dívky: návštěvníci si je prohlíželi, při komických scénkách spadla hrubá bílá zástěna, střídala se různá kouzla a nakonec ty bledé dámy, které z ledu vysekali zpocení čarodějové, vyklouzly ven celé ojíněné a s úsměvem na rtech byly odvedeny do tmy za závěsy.

Nejkrásnější žena na světě!

A přitom ten veliký špalek mrazivého skla neobsahoval nic než zmrzlou vodu z řeky.

Vlastně ne. Nebyl úplně prázdný.

Hallowayovi se rozbušilo srdce.

V tom obrovském zimním klenotu – není tam jakési zvláštní vakuum? Svůdná dutina? Předlouhé prázdno vlnící se ledem od hlavy až k patě? A nečeká tohle vakuum, tahle prázdnota, že ji vyplní letní tkáň, není vlastně vytvarovaná jako… žena?

Je to tak.

Ledový blok. A půvabné dutiny, horizontální tok prázdnoty uvnitř. Půvabné prázdno. Dokonalé splývání neviditelné mořské víly provokující led, aby se jí zmocnil.

Ten led byl studený.

Prázdno uvnitř ledu bylo teplé.

Charles Halloway chtěl odtud pryč.

Ale místo toho zůstal v té podivné noci dlouho stát na místě a díval se do prázdného krámu na dvě dřevěné kozy s připravenou studenou arktickou rakví, umístěnou ve tmě jako obrovský safír…

Jim Nightshade se na chvíli zastavil na rohu ulic Hickory a Main, lehce oddychoval, oči láskyplně zahleděné na tmu, kterou v Hickory Street vytvářelo listoví.

„Wille…?“

„Ne!“ Will zůstal stát, překvapený vlastní rozhodností.

„Vždyť je to tamhle. Ten pátý dům. Už jen minutku, Wille,“ naléhal tiše Jim.

„Minutku…?“ Will nahlédl do ulice.

Jmenovala se Divadelní.

Až do letošního léta úplně obyčejná, denně tam chodili krást broskve, švestky a meruňky. Ale koncem srpna, právě když šplhali po větvích pro nezralá jablka, se stala ta „věc“, která proměnila domy, chuť ovoce, a dokonce i vzduch mezi klevetícími stromy.

„Wille! Je to připravené. Možná že se něco děje právě teď!“ sykl Jim.

Možná ano. Will namáhavě polkl a uvědomil si, že mu Jim prsty tiskne paži.

Protože to už nebyla ulice jejich jablek, švestek a meruněk, byl to ten jeden dům s oknem z boku a to okno, jak tvrdil Jim, bylo jeviště s oponou – tedy roletou, nyní vytaženou. A uvnitř v pokoji, na tom podivném jevišti, stáli herci hovořící v hádankách, deklamovali fantastické věci, smáli se, vzdychali a příliš často mluvili nezřetelně. Příliš bylo šepotu, kterému Will nerozuměl.

„Už jen jednou, naposled, Wille.“

„Já znám to tvoje naposled!“

Jim zrudl v obličeji, tváře mu hořely, oči planuly zeleným leskem. Myslel na tu noc, kdy spolu byli na jablkách a on najednou polohlasně vykřikl: „Podívej, tamhle!“

A Will, přisátý jako klíště ve větvích stromu a nanejvýš rozrušený, zíral do místnosti na Divadlo, na to podivné jeviště, kde lidé bezděčně mávali košilemi nad hlavou, šaty nechali spadnout na koberec, stáli vysvlečení a střečkující, nazí jako chvějící se koně, s rukama napřaženýma k vzájemným dotekům.

Co to dělají?! prolétlo Willovi hlavou. Proč se smějí? Co to s nimi je, co se to děje!?

Přál si, aby světlo v okně zhaslo. Přesto se ze všech sil tiskl k náhle kluzkému stromu, díval se na osvětlené okno Divadla, poslouchal ten smích, až mu zmrtvěly prsty, a nakonec se pustil, sjel, upadl a zůstal omráčený ležet, pak v té tmě vstal a pohlédl vzhůru na Jima, který se pořád ještě držel vysoko v koruně silné větve. Jim – rozpálený jako kovářská výheň, tváře v jednom ohni, s pusou otevřenou – upřeně hleděl dovnitř. „Jime, Jime, polez dolů!“ Ale on neslyšel. „Jime!“ A když se pak Jim konečně podíval dolů, viděl ve Willovi cizího člověka, který pošetile žádá, aby zanechal žití a sestoupil na zem. A tak Will odešel sám, lámal si s tím hlavu, a zároveň si nic nemyslel – nevěděl, co si má myslet.

„Wille, prosím tě…“

Will se vrátil do přítomnosti, podíval se na Jima, který držel v rukou knihy z knihovny.

„Byli jsme v knihovně. To ti nestačí?“

Jim zavrtěl hlavou. „Vezmi mi je, prosím tě.“

Předal knihy Willovi a potichu běžel pryč, provázený syčivým šelestem stromů. O tři domy dál se otočil a křikl: „Víš, co ty jseš, Wille? Trouba, zabedněnec a zatracenej kněžourskej baptista!“

A zmizel.

Will si knihy přitiskl na hruď. Zmáčel je rukama.

Neobracej se! vířilo mu hlavou.

To mě ani nenapadne! To mě ani nenapadne!

A s pohledem upřeným k domovu kráčel tím směrem. Hodně rychle.

V polovině cesty cítil, že za ním supí nějaký stín.

„Divadlo nehraje?“ zeptal se, aniž se ohlédl.

Jim s ním vyrovnal krok a dlouho šel mlčky, než řekl: „Nejsou doma.“

„Fajn!“

Jim vyjel: „No jo, ty jeden velebníčku!“

A zpoza rohu vyklouzlo jakési chmýří, veliká měkká koule vybledlého papíru, několikrát poskočila a pak se chvějivě přitiskla Jimovi k nohám.

Will se pro papír se smíchem natáhl, odtrhl ho a vyhodil do vzduchu! Smích ho přešel.

Oba hoši sledovali, jak se bledý leták prodírá stromy, a najednou ztuhli.

„Počkat…“ řekl váhavě Jim.

Náhle se oba s křikem rozběhli a skákali do vzduchu, aby ho chytili. „Opatrně! Neroztrhni ho!“

Leták se jim chvěl v rukou jako blána bubínku.

„přijede dvacátého čtvrtého října!“

Němým pohybem rtů opakovali slova vysazená ozdobným písmem. „Cooger a Dark…“

„Zábavná show!“

„Dvacátého čtvrtého října! To je zítra!“

„To není možné,“ řekl Will. „Jak začne září, všechny poutě přece končí –“

„Na tom vůbec nezáleží! Koukej, tisíc a jeden div! mefistofeles, polykač lávy! pan elektriko! monstrózní montgolfiéra?“

„To je balon,“ řekl Will. „Montgolfiéra je vzdušný balon.“

„mademoiselle tarot!“ četl Jim. „oběšenec! ďábelská gilotina! ilustrovaný muž! Páni!“

„To je obyčejný chlap s tetováním.“

„Není.“ Jim vzrušeně dýchal na leták. „Je ilustrovaný. A jak! Koukej! Jedna příšera vedle druhé. Úplný zvěřinec!“ Oči mu lezly z důlků. „Koukej! kostlivec! To je! Co, Wille? Žádnej hubeňour, kdepak, rovnou kostlivec! Vidíš! čarodějnice s prachem osudu! Co je zač ta čarodějnice, Wille?“