Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Omyl

Vydání druhé

Copyright © 2015 by Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2569. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Mistake vydaného v roce 2015

Český překlad © 2016, 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2016, 2022 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016, 2022 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1987-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1988-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Elle Kennedy

OMYL

Cyklus Off-Campus 2

1. kapitola

Logan

Duben

Být blázen do holky nejlepšího kámoše je vždycky na hovno.

Zaprvý občas nastanou docela nepříjemný situace. Jako fakt svinsky nepříjemný. Nemůžu mluvit za všechny chlapy, ale jsem si docela jistej, že nikdo nechce vyjít z pokoje a narazit na holku svých snů poté, co celou uplynulou noc strávila v posteli jeho nejlepšího kámoše.

A navíc se ještě budete nesnášet. Tomu se nedá vyhnout, protože je docela těžký nebýt na sebe naštvanej za to, že sníte o životní lásce nejlepšího kamaráda.

Právě teď zažívám další nepříjemnou situaci. Víte, bydlím v domě, který má dost tenký zdi, což znamená, že slyším každý Hannino zasténání. Slyším každý její vzdech, slyším, kdykoli zalapá po dechu.

Fakt paráda.

Ležím na posteli a zírám do stropu. Ani se už nesnažím předstírat, že si projíždím směs písniček v iPodu. Narazil jsem si do uší pecky, abych neslyšel zvuky, který ve vedlejším pokoji Garrett s Hannou vydávají, ale zatím jsem nestiskl přehrávání. Asi mám chuť se chvíli mučit.

Hele, nejsem idiot. Vím, že miluje Garretta. Vidím, jak se na něj dívá a jak k sobě pasujou. Jsou spolu už půl roku, a ani já, ten nejhorší kámoš na celý týhle všivý planetě, nemůžu popřít, že jsou pro sebe jako stvořený.

A Garrett si rozhodně zaslouží být šťastný. Před cizíma si hraje na velkýho frajera, ve skutečnosti je ten kluk ale svatej. Nejlepší centr, s jakým jsem kdy hrál, a nejlepší člověk, jakýho jsem kdy poznal. Jsem si svou orientací dost jistej, takže vám s klidem povím, že kdybych „hrál za druhý tým“, Garretta Grahama bych nevojel. Já bych si ho vzal.

A tím je to všechno milionkrát těžší. Nemůžu nenávidět chlapa, co brousí holku, kterou chci. Nemůžu proti němu ani kout pikle, protože mám Garretta rád a necítím k němu nenávist. Ani zdaleka ne.

Zaskřípou dveře, v chodbě se ozvou kroky. Modlím se k bohu, aby Garrett ani Hanna nezaklepali na moje dveře. A aby ani neotevřeli pusu, protože i slyšet jejich hlasy by mě teď bolelo.

Na dveře naštěstí zabuší Dean, můj další spolubydlící, který ihned a bez pozvání vpadne dovnitř. „Párty na Omega Fí. Jdeš?“

Vystřelím z postele rychleji, než byste řekli ubožák, protože představa párty mi teď přijde jako ten nejlepší nápad na světě. Ožrat se je jistej způsob, jak z hlavy vyhnat myšlenky na Hannu. Vlastně ne – chci se ožrat a vyšukat nějaký holce mozek z hlavy. Protože jestli něco z toho selže a nepřestanu na Hannu myslet, budu mít v záloze ještě druhou věc.

„No jasně,“ odpovím a hrábnu po triku.

Přetáhnu si ho přes hlavu a nevšímám si bolestivého škubnutí v levé paži, kterou mám ještě pořád zatraceně citlivou, protože mě minulý týden na mistrovství narazili na mantinel. Ale ta srážka za to stála – už třikrát za sebou si briarský hokejový tým připsal titul mistra. Asi by se tomu dalo říkat totální hattrick. Všichni hráči, včetně mě, si dosyta užívají výhod toho, že jsme trojnásobní národní mistři.

Dean, můj spoluhráč a obránce, tomu říká „tři vítězná P“: párty, pičky, pochvaly.

Je to docela přesnej popis situace, protože od našeho posledního vítězství mám nadbytek všech tří zmíněných výhod.

„Budeš řídit?“ zeptám se, když si přes triko přehodím černou mikinu a zapnu ji. Kámoš si odfrkne. „Fakt se mě na to ptáš?“

Obrátím oči v sloup. „Jasně, jak mě to vůbec mohlo napadnout.“

Dean Heyward-Di Laurentis byl na párty střízlivej naposledy… nikdy. Ten chlap chlastá první ligu, kdykoli vyleze z baráku, sjetej je za chvíli víc než lyže, a jestli si myslíte, že to nějak ovlivňuje jeho výkon na ledu, tak se zamyslete pořádně. Je jednou z těch vzácných hříček přírody, který paří jak Robert Downey Junior z dob minulých, a nějak se jim daří být úspěšný a uctívaný jako Robert Downey Junior z dob současných.

„Neboj, Tuck se nabídl, že bude řídit,“ poví mi Dean. Tucker je náš další spolubydlící. „Ten nic nevydrží, má kocovinu ještě ze včerejška. Povídal, že potřebuje pauzu.“

Jo, ani se mu nedivím. Předsezónní tréninky nám začnou až za pár týdnů, takže si to volno užíváme o něco víc, než by asi bylo zdrávo. Ale tak to bejvá, když jste ještě pořád v rauši z dalšího úspěšnýho mistrovství. Po loňské výhře jsem byl namol dva týdny v kuse.

Na tréninky se moc netěším. Je dost makačka udržet si sílu a kondici, ale ještě větší makačka to je, když při tom musíte pracovat desetihodinové směny. Ne že bych měl na výběr. Posilování je nutný, abychom byli na nadcházející sezónu připravení, a co se práce týče, no, slíbil jsem to bráchovi, a i když se mi jenom při tý představě zvedá žaludek, necouvnu. Jeff by mě stáhl z kůže, kdybych svoji část dohody nesplnil.

Když s Deanem sejdeme do přízemí, u dveří už čeká náš dnešní řidič. Tucker má celej obličej schovanej pod nazrzlými vousy. Vypadá trochu jako vlkodlak, odmítá se ale oholit od chvíle, kdy mu holka, kterou minulej týden poznal na párty, řekla, že má tvářičku jak dětskou prdelku.

„Víš, že takhle zarostlej stejně nevypadáš o nic mužnějc, že jo?“ poznamená zvesela Dean, když vyjdeme ze dveří.

Tuck pokrčí rameny. „Spíš jsem myslel, že drsnějc.“

Uchechtnu se. „No, tak ani to ne, chlapečku. Vypadáš jak šílenej vědátor.“

Na to mi jenom ukáže prostředník a obejde auto ke dveřím řidiče. Posadím se na sedadlo spolujezdce a Dean si vyleze na korbu, protože podle svých slov chce trochu čerstvýho vzduchu. Spíš si říkám, že jenom chce, aby mu vítr rozcuchal vlasy – holkám to přijde rajcovní. Abyste věděli – Dean je nechutně ješitnej. Jenže taky vypadá, jako kdyby sestoupil z přehlídkovýho mola, takže na to má asi právo.

Tucker nastartuje a já si bubnuju prsty do stehna, protože se už nemůžu dočkat, až odtud vypadneme. Hodně studentů v Řecký čtvrti mě sere tím, jak nosej nos nahoru, ale jsem ochotnej to přehlídnout, protože… no, kdyby se v pořádání večírků soutěžilo na olympiádě, pak by si koleje všech bratrstev a sesterstev na Briaru odnášely zlatou medaili.

Jak Tucker couvá z naší příjezdovky, pohled mi zalítne ke Garrettovu černýmu džípu, který stojí na svým parkovacím místě, zatímco jeho majitel tráví večer s tou nejskvělejší holkou na světě a –

A stačí. Ta moje posedlost Hannou Wellsovou už mi začíná lízt na mozek.

Potřebuju ženskou. CO NEJDŘÍV.

Tucker je celou cestu k Omeze Fí nějak podivně zticha. Mám pocit, že se i mračí, ale těžko říct, když někdo oholil komplet celýho Hugha Jackmana a ty chlupy přilepil Tuckovi na obličej.

„Co seš tak zticha?“ zeptám se, aby řeč nestála.

Hodí po mně nahořklým pohledem a pak se zadívá zpátky na silnici.

„Ale no tak. To seš uraženej, že si tě dobíráme kvůli těm tvým vousům?“ Začínám být podrážděnej. „Protože je to jak vystřižený z první kapitoly učebnice Vousy pro začátečníky, kámo – když se necháš zarůst jak dřevorubec, tvý kámoši si z tebe budou dělat prdel. Konec kapitoly.“

„Nejde o ty vousy,“ zamumlá.

Zamračím se. „Fajn. Ale něco tě sere.“ Když neodpoví, zatlačím na něj. „Co je s tebou?“

Střelí po mně otráveným pohledem. „Se mnou? Nic. Ale s tebou? Tam ani nevím, kde začít.“ Tiše zakleje. „Musíš s tím už praštit, kámo.“

Tak teď fakt netuším, která bije, protože pokud vím, jediný, co jsem dělal posledních deset minut, je, že jsem se těšil na párty.

Tucker z mýho obličeje pozná, že nechápu, o čem je řeč, tak to tiše upřesní: „S tím ohledně Hanny.“

Ramena mi sice ztuhnou, přesto se pokusím zachovat lhostejnej tón. „Nemám tucha, o čem mluvíš.“

Jo, rozhodl jsem se lhát. Což u mě není žádná novinka. Přijde mi, že od chvíle, co jsem nastoupil na Briar, jenom lžu.

Jsem předurčenej pro NHL. Na sto procent chci k profíkům!

Je paráda pracovat přes léto jak cvičená opice v tátově krámě. Super brigáda!

Netoužím po Hanně. Chodí s mým nejlepším kamarádem!

Lži, jen lži a samý lži, protože ve všech třech případech stojí pravda za hovno, a to poslední, co chci, je, aby mě moji kámoši a spoluhráči litovali.

„Tyhle kecy si nech pro Gara,“ houkne Tucker. „Jo, a mimochodem máš zatracený štěstí, že je z něj teď úplná hrdlička, protože jinak by si určitě všiml, jak se chováš.“

„Jo, a jak se teda chovám?“ odseknu, ale pak zatnu zuby. Je mi nanic, že Tuck ví, co cítím k Hanně. Je mi nanic o to víc, že tohle téma po takový době vůbec otevřel. Proč to nemohl nechat bejt? Už tak je celá tahle věc na hovno, tak mi v tom ještě nemusí máchat čumák.

„To jako vážně? Fakt chceš, abych ti to všechno vyjmenoval? Jak je libo.“ Oči mu potemní, když začne vypočítávat do puntíku všechno, kvůli čemu se už tak cítím dost provinile. „Odcházíš z místnosti, kdykoli do ní ti dva vejdou. Schováváš se u sebe, když je Hanna u nás přes noc. A když přece jenom jste v jednom pokoji, zíráš na ni, kdykoli si myslíš, že se nikdo nedívá. Máš –“

„Fajn,“ přeruším ho. „Chápu.“

„A to nemluvím o tom tvým děvkaření,“ dodá Tucker. „Nikdy ses v tomhle směru nedržel zpátky, ale, kámo, tenhle týden jsi spal už s pěti holkama.“

„No a?“

„No a je čtvrtek. Pět holek za čtyři dny. Tak si to spočítej, Johne.“

K sakru. Řekl mi křestním jménem. Tucker mi říká Johne, jenom když je na mě pořádně nasranej.

Jenže teď sere on mě, proto mu odseknu s jeho křestním jménem. „A co je na tom, Johne?“

Jo, oba jsme Johnové. Říkám si, jestli bysme neměli složit pokrevní přísahu nebo založit klub nebo něco.

„Je mi jednadvacet,“ pokračuju otráveně. „Mám právo si užívat. Ne, měl bych si užívat, protože o tom je vysoká. Na vysoký se máme bavit, šukat a užívat si, protože pak vylezeme tam ven do skutečnýho světa a život půjde do hajzlu.“

„Fakt chceš předstírat, že se všema těma holkama spíš jenom proto, že je to součástí života na vysoký?“ Tucker potřese hlavou, pak vydechne a zklidní tón. „Je fuk, kolikrát si zašukáš, stejně ji tím z hlavy nevyženeš, brácho. Klidně by ses dneska mohl vyspat se stovkou ženských, žádný rozdíl by v tom nebyl. Musíš si konečně připustit, že s Hannou tě nic nečeká, a zapomenout na ni.“

Má pravdu. To bez debat. Vím moc dobře, že se utápím v lítosti a šukám s holkama hlava nehlava, jenom abych na ni nemyslel.

A stejně tak dobře vím, že bych měl omezit tyhle večírky. Že bych se měl konečně pustit té poslední špetky naděje, že mezi námi k něčemu dojde, a přijmout, že se to prostě nikdy nestane.

Tak s tím hned od zítřka začnu.

Ale dneska? Dneska se budu držet původního plánu. Ožrat se. Zašukat si. A k čertu se vším ostatním.

Grace

Do prváku jsem nastoupila jako panna.

A pomalu si začínám myslet, že jako panna i odpromuju.

Ne že by bylo něco špatného na holce, co se svého panenství drží zuby nehty. Co na tom, že mi už bude devatenáct? Sotva se o mně dá říct, že jsem „stará“ panna, a pochybuju, že by měl někdo potřebu mě vyválet v dehtu a peří, protože mám ještě pořád neporušenou panenskou blánu.

Navíc letos nemám nouze o příležitosti, při kterých bych mohla o svoje panenství konečně přijít. Co jsem nastoupila na Briarovu univerzitu, moje nejlepší kamarádka mě vzala na víc večírků, než bych mohla spočítat. Kluci se mnou flirtovali. Pár z nich se mě vyloženě pokoušelo svést. Jeden mi dokonce poslal fotku svého penisu se vzkazem: „Je jenom tvůj, kotě.“ Což bylo… no dobře, bylo to supernechutný, ale vím, že kdyby se mi opravdu zalíbil, možná by mě to gesto, hm, potěšilo? Že by?

Ani jeden z těch kluků mě ale vůbec nepřitahoval. A z těch, kteří mě zaujali, se na mě bohužel ani jeden nepodíval.

Až dnes.

Když Ramona prohlásila, že jdeme na párty na kolej bratrstva, nedělala jsem si velké naděje, že bych tam někoho potkala. Přijde mi, že kdykoli se vydáme do Řecké čtvrti, kluci z bratrstev se na nás s Ramonou nalepí jenom proto, že se chtějí pomuchlovat. Dneska jsem ale konečně potkala kluka, který se mi docela zamlouvá.

Jmenuje se Matt, je milý a nevypadá jako kretén. Nejen že není nalitý, ale navíc mluví v celých větách a od chvíle, kdy jsme si začali povídat, nevypustil z pusy slovo „bratřík“, jak si na některých kolejích bratrstev kluci občas říkají. Nebo spíš tedy od chvíle, kdy on začal povídat. Já jsem toho moc nenamluvila, ale stačí mi jenom stát a poslouchat, protože tím pádem mám možnost obdivovat jeho ostře řezanou čelist a blonďaté kudrny, které se mu roztomile kroutí pod ušima.

Abych byla upřímná, je asi lepší, že se nedostanu ke slovu. Z milých kluků jsem nervózní. Jazyk mi ztuhne, mozek přestane fungovat. V puse se mi vypnou všechny filtry a často se pak přistihnu, že mluvím o tom, jak jsem si v třetí třídě při exkurzi v továrně na javorový sirup načurala do kalhot, nebo že mě děsí loutky a že mám lehkou formu obsedantně kompulzivní poruchy, takže mívám nutkání uklízet lidem v pokojích, sotva se ode mě na vteřinu odvrátí.

Takže je lepší, když se jenom usmívám, přikyvuju a občas pronesu „opravdu?“, aby věděli, že nejsem němá. Jenže i to je někdy nemožné, zvláště když ten kluk řekne něco, co ode mě vyžaduje delší odpověď.

„Co jít ven a dát si tohle?“ Matt z kapsy košile vytáhne brko a ukáže mi ho. „Zapálil bych to tady, ale náš prezident by mě vykopl z bratrstva.“

Rozpačitě se ošiju. „No… díky, ale ne.“

„Nehulíš?“

„Ne. Teda ano, ale ne moc často. Jsem po tom taková… uvolněná.“

Usměje se a na tvářích se mu objeví dva dolíčky. „O to taky jde.“

„Jo, to asi jo, ale taky po tom bývám ospalá. Navíc kdykoli si to dám, vzpomenu si na jednu prezentaci, na kterou mě donutil kouknout táta, když mi bylo třináct. Bylo to plné statistik o tom, jak tráva působí na neurony v mozku a že je na rozdíl od rozšířeného názoru vysoce návyková. Při každým slajdu se na mě podíval a řekl: ‚ Chceš přijít o neurony, Grace? Chceš? ‘“

Matt na mě zírá a mně se v hlavě rozezní poplašná siréna. Jenže je pozdě. Můj vnitřní filtr znovu selhal, a tak mi slova sama padají z pusy.

„Ale to asi není tak hrozný jako to, co mi udělala máma. Ta se snaží být takový ten pohodový rodič. Když mi bylo patnáct, zajela se mnou na jedno potemnělé parkoviště, vytáhla brko a prohlásila, že si spolu zahulíme. Bylo to jako v tý scéně ve Špíně Baltimoru – počkat, vlastně jsem nikdy Špínu Baltimoru neviděla. Je to o drogách, že jo? No nic. Prostě jsem tam seděla, celou dobu totálně vyděšená, protože jsem už viděla, jak skončíme za mřížemi. Máma se mě pořád dokola ptala, jak se cítím a jak mi ‚travka chutná‘.“

Jako zázrakem mi pusa zmlkne.

Ale to už mě Matt nevnímá.

„No, jo, no.“ Neohrabaně mávne brkem. „Půjdu to vykouřit. Tak zatím.“

Potlačím povzdech, dokud neodejde, pak ztěžka vydechnu a v duchu se plácnu přes pusu. Kruci. Nevím, proč se vůbec obtěžuju s kluky mluvit. Pokaždé se nervuju, že se před nimi ztrapním, a potom se před nimi ztrapním, protože jsem nervózní. Od začátku odsouzena k neúspěchu.

S dalším povzdechem zamířím do přízemí, abych našla Ramonu. Kuchyň je plná beček piva a studentů. Stejně tak i jídelna. Obývák přetéká řvoucími a nalitými kluky a záplavou holek, které toho na sobě moc nemají. Docela je obdivuju za jejich odvahu, protože venku mrzne a vchodové dveře se za celý večer zavřely sotva na vteřinu, jak jimi pořád někdo prochází, takže domem proudí studený vzduch zvenčí. Já jsem naštěstí spokojeně navlečená v džínách a upnutém svetru.

Kamarádku nikde nevidím. Z reproduktorů duní ohlušující hip hop. Vylovím z kabelky telefon, abych zkontrolovala čas, a k vlastnímu překvapení zjistím, že už bude půlnoc. I po osmi měsících na Briaru mám pořád takovou dětinskou radost, kdykoli se mi povede zůstat venku po jedenácté. V tolik jsem doma mívala večerku. Táta se toho pravidla o večerce striktně držel. Vlastně se držel jakýchkoli pravidel. Nevěřím, že by někdy nějaké v životě porušil, až si říkám, jak se jim vlastně s mámou povedlo vydržet spolu tak dlouho. Moje volnomyšlenkářská máma je naprostým protikladem upjatého, zkostnatělého táty. Možná je to ale jenom další důkaz, že se protiklady přitahují.

„Gracie!“ uslyším přes hlasitou hudbu výkřik, pak už se Ramona objeví přímo přede mnou a pevně mě objímá.

Když se odtáhne, stačí mi jediný pohled na její třpytící se oči a zrůžovělé tváře, abych věděla, že je opilá. Taky je polonahá stejně jako většina ostatních holek v pokoji, krátká sukně jí sahá sotva po stehna a červený top má hodně hluboký výstřih. Podpatky jejích lodiček jsou navíc tak vysoké, že nechápu, jak v nich vůbec dokáže chodit. Vypadá ale skvěle a přitahuje mnoho obdivných pohledů. Popadne mě pod paží.

Je mi jasný, že když nás lidi vidí bok po boku, musí se tázavě škrábat po hlavě a přemýšlet, jak vůbec můžeme být kamarádky. Někdy si říkám totéž.

Na střední byla Ramona drsňačka, která za školou kouřila cigarety, a já jsem byla slušňačka, co pracovala pro školní časopis a organizovala všemožné charitativní akce. Kdybychom nebyly sousedky, nejspíš bychom s Ramonou ani netušily, že ta druhá existuje. Každodenní společná docházka do školy ale přerostla v kamarádství a to pak v hluboké pouto. Tak hluboké, že když jsme se rozhlížely, kam jít na vysokou, podaly jsme si přihlášky na stejné školy. Když jsme se obě dostaly na Briar, poprosila jsem tátu, aby si promluvil s kolejní správou a dohodl nám společné bydlení.

Ale i když jsme si byly ještě na začátku roku blízké, nemůžu popřít, že jsme se trochu odcizily. Ramona začala být posedlá kluky a nade všechno se chtěla dostat do kruhu oblíbenců. O ničem jiném ani nemluví a v poslední době jsem z ní už… otrávená.

Kruci. I jenom při tom pomyšlení si připadám jako mizerná kamarádka.

„Viděla jsem tě jít nahoru s Mattem!“ sykne mi do ucha. „Vlítli jste na to?“

„Ne,“ vydechnu rozmrzele. „Spíš mám pocit, že jsem ho vyděsila.“

„Ach jo, že tys mu začala povídat o tý svý fobii z loutek, co?“ Ztěžka si povzdechne. „Zlato, nemůžeš o sobě v jednom kuse prozrazovat takový šílenosti. Myslím to vážně. Nech si to na později, až budeš mít s klukem vážný vztah a bude pro něj těžší od tebe utéct.“

To mě rozesměje, nemůžu si pomoct. „Díky za radu.“

„Tak jsi připravena vyrazit, nebo tu chceš ještě zůstat?“

Ještě jednou se rozhlédnu po místnosti. Můj pohled zabloudí do koutu, kde se spolu dvě holky v džínách a podprsenkách líbají, zatímco kluk z Omegy Fí to jejich vášnivé dostaveníčko natáčí na iPhone.

Při tom pohledu jenom potlačím zasténání. Vsadím se o deset babek, že se ta nahrávka objeví na některé z těch stránek, co nabízejí porno zdarma. Chudinky holky to nejspíš zjistí až za pár let, až si jedna z nich bude chtít vzít senátora a novináři se na ni budou snažit vyhrabat všechnu špínu.

„Klidně půjdu,“ přiznám.

„Jo, to já taky.“

Povytáhnu obočí. „Odkdy zrovna ty odcházíš z párty před půlnocí?“

Svraští obočí. „Nemám proč tu zůstávat. Stejně mě u něj už nějaká předběhla.“

Ani se neptám, o kom to mluví – od začátku semestru totiž nemluví o nikom jiném.

Dean Heyward-Di Laurentis.

Ramona byla tím fešáckým třeťákem posedlá od chvíle, kdy na něj narazila v univerzitní kavárně. A tím posedlá myslím těžce posedlá. Tahá mě skoro na každý zápas briarského hokejového týmu, který se hraje na domácím ledě, jenom aby mohla sledovat Deana v akci. Musím přiznat, že ten kluk je fakt kus. A taky je, alespoň podle školní šeptandy, docela děvkař, ale bohužel pro Ramonu Dean s prvačkami nechodí. Ani s nimi nespí, a o to jí jde především. Ramona nikdy s nikým nechodila déle než týden.

Na dnešní večírek chtěla jít jenom proto, že se doslechla, že tu Dean možná bude. Ten kluk si ovšem očividně dává záležet, aby to svoje pravidlo o prvačkách ani omylem neporušil. Přestože se mu Ramona skoro vrhá k nohám, vždycky si najde jinou.

„Jenom si nejdřív zajdu na záchod,“ povím jí. „Sejdeme se venku?“

„Fajn, ale pohni. Řekla jsem Jasperovi, že odcházíme, a už na nás čeká.“

Vydá se k hlavním dveřím a já mám co dělat, abych potlačila nechuť. Je fajn, že se mě zeptala, jestli chci odejít, když už nám stejně domluvila odvoz. Spolknu to a připomenu si, že to Ramona vždycky dělala a že mi to nikdy předtím nevadilo. Upřímně řečeno, kdyby za mě nerozhodovala a nenutila mě tak vylézt z ulity, nejspíš bych celou střední strávila v redakční místnosti školních novin a psala pro ostatní studenty sloupky s radami a tipy do života, aniž bych si cokoli z toho prožila na vlastní kůži.

Ale přesto… někdy si přeju, aby se mě Ramona alespoň zeptala, co si myslím, než se za nás za obě rozhodne, co budeme dělat.

V přízemí je před dveřmi koupelny dlouhá fronta, tak se proderu davem a zamířím nahoru, kde jsem si předtím povídala s Mattem. Už se blížím ke koupelně, když se dveře rozrazí a ven vyklopýtá hezká blondýnka.

Trhne sebou, když mě uvidí, pak se samolibě pousměje a upraví si lem šatů, které by se daly jednoduše popsat jako obscénní. Jsou krátké tak, že jí doslova vidím růžové kalhotky.

Okamžitě zčervenám a rozpačitě odvrátím oči. Počkám, dokud není až u schodiště, a pak teprve vezmu za kliku. Sotva se jí dotknu, dveře se otevřou podruhé a vyjde z nich další člověk.

Pohled se mi zaboří do těch nejjasnějších modrých očí, jaké jsem kdy viděla. Trvá mi jenom vteřinu, než si uvědomím, kdo to přede mnou stojí, a v tu ránu mi hoří celý obličej.

Je to John Logan. John Logan alias hvězdný obránce univerzitního hokejového týmu. Vím to nejen proto, že Ramona už měsíce pálí za jeho kamarádem, ale protože byla tahle pohledná a ostře řezaná tvář minulý týden na obálce univerzitních novin. Od chvíle, kdy hokejový tým vyhrál mistrovství, otiskly noviny rozhovory se všemi hráči, a nebudu lhát – zaujal mě jenom rozhovor s Loganem.

Protože ten kluk je k zešílení sexy.

Stejně jako blondýnka se i on zarazí, že někdo stojí na chodbě, a podobně jako ta holka se rychle vzpamatuje a střelí po mně širokým úsměvem.

A pak si zapne kalhoty.

Bože můj.

Nemůžu uvěřit, že to právě udělal. Pohled mi proti mojí vlastní vůli padne k jeho rozkroku, ale nezdá se, že by mu to nějak vadilo. Jenom povytáhne obočí, pokrčí rameny a pak už je pryč.

Páni. No dobře.

Asi bych se měla otřást odporem. Měla bych na to jejich koupelnové dostaveníčko zapomenout. Už jen to gesto se zipem by mu mělo zajistit let první třídou přímo mezi kretény.

Místo toho ve mně vědomí, že si to v téhle koupelně právě rozdal s holkou, nečekaně vzbudí spíš závist.

Netvrdím, že bych si to chtěla s náhodným klukem rozdat na záchodcích na večírku, ale –

No dobře, teď kecám. Rozhodně bych to chtěla. Alespoň tedy s Johnem Loganem. Představa, jak se mě jeho ruce a rty dotýkají, mě celou rozechvěje.

Proč bych si to nemohla rozdat s klukem na záchodcích? Jsem přece na vysoké, krucinál. Měla bych se bavit, dělat chyby, „hledat se“. Namísto toho jsem za letošek udělala jenom velký kulový. Žiju spíš skrz Ramonu, dívám se, jak se moje drsňácká kamarádka vrhá do všeho možného a zkouší nové věci, zatímco já, ta slušňačka, přistupuju k životu po špičkách a opatrně, jak mi to táta tloukl do hlavy, ještě když jsem byla v dupačkách.

No, už mám opatrnosti plný kecky. A mám dost i toho slušňáctví. Semestr je skoro u konce. Musím se už jenom naučit na dvě zkoušky a napsat seminárku do psychologie, ale kdo tvrdí, že mezi to nemůžu nacpat taky trochu zábavy?

Do konce prváku zbývá posledních pár týdnů. A víte co? Hodlám si je pořádně užít.

2. kapitola

Logan

Řekl jsem si, že bych měl večírky trochu omezit. A nejen proto, že jsem se včera večer sťal tak, že si mě musel Tucker přehodit před rameno a vynést mě po schodech až do mýho pokoje, protože jsem byl namol tak, že jsem nemohl chodit.

I když právě tohle je hlavní důvod, proč jsem se tak rozhodl.

Teď je pátek večer, a nejenže jsem odmítl pozvání od spoluhráče, abych šel na párty, ale ještě pořád ve sklenici převaluju whisky, kterou jsem si nalil před víc než hodinou. A navíc jsem si ani jednou nepotáhl z brka, který mi Dean pořád strká skoro pod nos.

Jsme dneska večer doma, trčíme na zadním dvorku a snažíme se nevnímat chladnej vzduch začínajícího dubna. Potáhnu si z cigarety, zatímco si Dean, Tucker a náš spoluhráč Mike Hollis předávají brko. Jenom napůl poslouchám Deanovo neuvěřitelně vulgárně podaný holedbání o tom, jakej sex si to včera užil. Vzpomenu si při tom na svoji vlastní rychlovku – se zatraceně sexy holkou ze sesterstva, která mě zatáhla do koupelny v patře, kde se na mě vrhla.

Možná jsem byl nalitej a vzpomínky můžu mít trochu zamlžený, ale docela jasně si vzpomínám, že jsem jí to udělal rukou. A  rozhodně si vzpomínám na tu fakt parádní kuřbu, kterou se mi za to odměnila. O tom ale Tuckerovi říkat nehodlám. Však víte, už proto, že mi očividně všechny jednorázovky počítá. Vobejda jeden vlezlej.

„Počkat, zadrž. Cože jsi to udělal?“ probere mě Hollisův výkřik.

„Poslal jsem jí fotku svýho vercajku.“ Dean to prohlásí tak věcně, jako by to dělal každý druhý den.

Hollis na něj vykulí oči. „Vážně? Tys jí poslal fotku svýho péra? Jako proč? Ať má ta holka nějakej suvenýr, nebo co?“

„Ne. Spíš jako pozvánku na další kolo,“ odpoví Dean. Kření se u toho jak magor.

„Proč si sakra myslíš, že by se s tebou po tomhle chtěla znovu vyspat?“ opáčí Hollis pochybovačně. „Spíš si myslí, že seš kretén.“

„Tak to ani náhodou, vole. Holky si pěknou fotku ptáka dobře cení. Věř mi.“

Hollis stiskne rty, jako kdyby měl co dělat, aby se nerozesmál. „No jasně. Určitě.“

Odklepnu popel do trávy a znovu potáhnu z cigarety. „Čistě ze zvědavosti, jak ta ‚pěkná fotka ptáka‘ vypadá? Hlídáš si nasvícení? Nebo nějakou pózu?“

Myslím to sarkasticky, ale Dean odpoví naprosto vážným hlasem. „Trik je v tom, že nesmíš vyfotit i koule.“

To rozchechtá Tuckera, který se skoro udusí pivem.

„Jako fakt,“ pokračuje Dean. „Koule nejsou fotogenický. Ženský je nechtěj vidět.“

Hollis se rozesměje, od pusy mu vychází obláčky bílé páry. „Tys nad tím fakt uvažoval. To je docela smutný.“

I já se směju. „Počkat, tak tohle děláš v pokoji, když se tam zamkneš? Fotíš si ptáka?“

„Ale, sim tě, jako kdybych byl jedinej, co si ho kdy vyfotil.“

„Seš jedinej,“ namítneme s Hollisem naráz.

„Ani hovno. Pěkně kecáte.“ Dean si najednou uvědomí, že Tucker nic nepopřel. Nemarní ani vteřinu, aby si kamarádovo mlčení nevychutnal. „Ha! Já to věděl!“

Povytáhnu obočí a kouknu na Tucka, kterej se možná červená, a možná taky ne, kdo to má poznat pod tím patnácticentimetrovým křovím, co mu roste na ksichtu. „Vážně, kámo? Jako fakt?“

Rozpačitě se usměje. „Pamatujete tu holku, se kterou jsem chodil loni? Sheenu? No, poslala mi fotku svých koz. Řekla, že jí to musím nějak oplatit.“

Deanovi klesne brada. „Ptáka za dudy? Kámo, ta s tebou pěkně vydrbala. Tyhle dvě věci se nedají ani zdaleka srovnat.“

„Tak jaký je ekvivalent za prsa?“ zeptá se Hollis zvědavě.

„Koule,“ prohlásí Dean a zhluboka si potáhne z brka. Vydechne kroužek dýmu, zatímco my ostatní se jeho odpovědi smějeme.

„Právě jsi řekl, že ženský nechtějí koule vidět,“ poznamená Hollis.

„To nechtěj. Ale i idiot ví, že fotka ptáka rovná se fotka holky hezky celá zpředu.“ Obrátí oči v sloup. „To snad dává smysl.“

Od dveří za našimi zády si někdo odkašle. A hlasitě.

Otočím se a před sebou vidím Hannu. Hruď se mi sevře tak pevně, až mě zabolí žebra. Má na sobě legíny a Garrettovo sportovní tričko s logem týmu. Tmavé vlasy má rozpuštěné a shrnuté na rameno. Je nádherná.

Jo, jsem fakt kámoš na hovno, protože si ji najednou představuju ve svým tričku. S mým číslem na zádech.

Tolik k tomu, jak jsem ji konečně hodil za hlavu a šel dál.

„Hm… dobře,“ prohlásí pomalu. „Jenom se chci ujistit, že jsem slyšela správně… Vy tu mluvíte o tom, že posíláte holkám fotky svých penisů?“ Oči jí jiskří pobavením, když jimi přelétne celou naši skupinku.

Dean si odfrkne. „To si piš. A neobracej ty oči v sloup, Wellsko. Snad nám nechceš namluvit, že ti Gar fotku svýho ptáka nikdy neposlal?“

„Tak na tohle ti opravdu neodpovím.“ Povzdechne si a předloktím se opře o futra. „Budeme s Garrettem objednávat pizzu. Dáte si s námi? A budeme si taky v obýváku pouštět film. Je na řadě s výběrem, takže to nejspíš bude nějaký připitomnělý akčňák, kdybyste se chtěli dívat s námi.“

Tuck a Dean se okamžitě začnou předhánět v souhlasech, ale Hollis zavrtí hlavou. „Bohužel. Snad příště. V pondělí mám poslední zkoušku, takže se budu celý víkend šrotit.“

„Juj. Tak to hodně štěstí.“ Usměje se, pak opustí dveře a ustoupí. „Jestli si chcete říct, co na pizzu, tak byste měli jít dovnitř, jinak na ni objednám tunu zeleniny. Jo, a co to krucinál děláš, Logane?“ Přimhouří na mě zelené oči. „Neříkals, že kouřit budeš jenom na večírcích? Mám ti dát jednu za uši?“

„Klidně to zkus, rád se pobavím, Wellsko,“ opáčím pobaveně, ale jakmile zapadne zpátky do baráku, humor mě opustí.

Kdykoli jsem s ní, mám pocit, jako by mě někdo nonstop mlátil na solar. Představa, že bych s ní a Garrettem měl sedět v obýváku, jíst pizzu, dívat se na film a sledovat, jak se k sobě tulí celí zamilovaní, je ještě horší než rána na solar. Jako by vás na mantinel narazil celej hokejovej tým.

„Víš co? Myslím, že si přece jen zajdu k Dannymu. Svezu se s tebou ke kolejím, jo?“ zeptám se Hollise. „Zajel bych tam sám, ale nevím, jestli něco nevypiju.“

Dean udusí brko v popelníku, který leží na zavřeným víku grilu. „Nebudeš pít. Správce na Dannyho koleji je dost fašoun. Hlídá chodby a dělá namátkový kontroly na pokojích. Beze srandy.“

Je mi to fuk. Vím jenom, že tady zůstat nemůžu. Nemůžu být s Hannou a Garrettem, ne dokud ji nevyženu z hlavy.

„Tak nebudu pít. Jenom chci vypadnout někam jinam. Byl jsem doma celej den.“

„Tak někam jinam, jo?“ zopakuje Tucker hlasitě. Ten chlap do mě vidí.

„Jo,“ vydechnu nenuceně. „Nějakej problém?“

Tuck neodpoví.

Zatnu zuby, rozloučím se a pak už jdu s Hollisem k jeho autu.

O čtvrt hodiny později stojím v chodbě v druhém patře koleje Fairview. Je tu takový ticho, až mám skoro naděláno. K sakru. Vypadá to, že správce je fakt ras. Z pokojů se neozývá ani hlásek a ani nemůžu Dannymu zavolat, abych zjistil, jestli párty nakonec nezrušil, protože ve spěchu, v jakým jsem vypadl z baráku, jsem si zapomněl vzít telefon.

Nikdy předtím jsem na Dannyho koleji nebyl. Na chvíli se zastavím a snažím se vzpomenout si, jaký číslo pokoje mi poslal v textovce. Dvě stě dvacet? Nebo možná dvě stě třicet? Zkontroluju číslo na každých dveřích na chodbě, a nakonec není co řešit, protože pokoj s číslem dvě stě třicet tu ani není.

Takže to bude dvě stě dvacet.

Zaklepu na dveře. Skoro okamžitě se zpoza nich ozvou kroky. Alespoň je někdo uvnitř. To je dobrý znamení.

Pak se dveře otevřou a přede mnou se objeví holka, kterou vůbec neznám. Plusem je, že je fakt hezká, ale to nic nemění na tom, že mi není povědomá.

Jakmile mě uvidí, překvapeně na mě zamrká. Její světle hnědé oči mají stejnou barvu jako vlasy, které má spletené v dlouhém copu a přehozené přes rameno. Na sobě má volné kostkované tepláky a černou mikinu s logem univerzity. Soudě podle ticha, které v jejím pokoji vládne, jsem očividně zaklepal na špatné dveře.

„Čau,“ pozdravím zaraženě. „Hm… no… Tady asi Danny nebydlí, co?“

„No, ne.“

„Sakra.“ Stisknu rty. „Řekl, že bydlí na dvě stě dvacítce.“

„Tak to jeden z vás to číslo popletl.“ Odmlčí se. „Navíc na tomhle patře ani žádný Danny nebydlí. Je v prváku?“

„Ve druháku.“

„Aha. No, tak to tu určitě nebydlí. Tohle je kolej prváků.“ Zatímco mluví, pohrává si s konečky vlasů v copu a vůbec se mi nedívá do očí.

„Kruci,“ ulevím si.

„Určitě ti tvůj kamarád napsal, že bydlí ve Fairview?“

Zaváhám. Byl jsem si jistej, ale teď… už tolik ne. S Dannym se moc neznáme, nekámošíme se. Obvykle ho vídávám jenom na párty po zápasech nebo když ke mně domů přijde s dalšími spoluhráči.

„Teď fakt nevím,“ přiznám s povzdechem.

„Proč mu teda nezavoláš?“ Pořád se mi odmítá podívat do očí. Zírá na svoje proužkované vlněné ponožky, jako by na světě neexistovalo nic zajímavějšího.

„Nechal jsem telefon doma.“ Do hajzlu. Přemýšlím, co mám dělat. Prohrábnu si vlasy. Mám je trochu přerostlý, potřebuju je ostříhat, ale pořád na to zapomínám. „Mohl bych si zavolat od tebe?“

„No… dobře.“

Pořád váhavě otevře dveře a pokyne mi, abych šel dál. Její pokoj je typickej pro koleje prváků, všechno je tu dvakrát, akorát jedna půlka je jak ze škatulky, zatímco na druhý vládne binec. Je vidět, že tahle holka má se svojí spolubydlící dost odlišnej názor na pořádek.

Nevím proč, ale nepřekvapí mě, když přejde do té uklizené poloviny pokoje. Působí na mě jako pořádnice. Dojde ke stolu, vytáhne mobil z nabíječky a podá mi ho. „Na.“

Hned jak mám telefon v ruce, odplíží se zpátky ke dveřím.

„Nemusíš stát tak daleko,“ prohlásím suše. „Leda bys přede mnou chtěla zdrhnout a chceš mít náskok.“

Zčervená.

Zazubím se na ni, přejedu palcem po displeji mobilu a otevřu klávesnici. „Neboj, krásko. Jenom si chci zavolat. Nehodlám tě zavraždit.“

„To vím. Teda myslím , že vím,“ vykoktá. „No, vypadáš jako slušný člověk, ale na druhou stranu spousta sériových vrahů taky působila jako slušní lidi. Věděls, že třeba ten masový vrah Ted Bundy byl ve skutečnosti dost okouzlující?“ Vykulí oči. „Není to padlý na hlavu? Jen si to pomysli, jdeš si takhle po ulici a potkáš fakt milýho, sympatickýho chlapa a říkáš si, bože, ten je dokonalý . A pak, když jsi u něj doma, najdeš ve sklepě lidské kůže a panenky s vyrvanýma očima a –“

„Kriste pane,“ přeruším ji. „Už ti někdy někdo řekl, že jsi fakt užvaněná?“

Zrudne ještě víc. „Promiň. Často plácám páté přes deváté, když jsem nervózní.“

Zakřením se. „Jsi ze mě nervózní?“

„Ne. Teda trochu jo. Neznám tě a… jo. Víš co, opatrnost se vyplácí a tak, ale vím, že ty nejsi nebezpečný,“ dodá rychle. „Jenže… víš jak…“

„Jasně, Ted Bundy,“ přikývnu a mám co dělat, abych se nerozesmál.

Znovu si pohrává s konečky vlasů a odvrací ode mě pohled. Využiju toho a pořádně si ji prohlédnu. Lidi, je fakt pěkná. Žádná prvoplánová kráska, ale má docela hezký obličej, od kterýho skoro nemůžu odtrhnout oči. Nos posetý pihami, jemné rysy, hladkou pokožku jak z reklamy na šminky.

„Tak budeš teda volat?“

Zamrkám. Vzpomenu si, proč jsem sem vlastně přišel. Zadívám se na mobil v ruce a čísla na klávesnici zkoumám stejně zaujatě, jako jsem si ještě před pár vteřinami prohlížel její tvář.

„Mám pro tebe tip – nejdřív špičkami prstů vyťukáš číslo a pak stiskneš tlačítko vytáčení.“

Zvednu hlavu. Její stěží potlačovaný úsměv mě skoro rozesměje. „To je vážně dobrej tip,“ souhlasím. „Jenže…“ Rozladěně si povzdechnu. „Docvaklo mi, že neznám jeho číslo. Měl jsem ho uložený v mobilu.“

Sakra. Je tohle snad trest za všechny ty nemravný představy o Garrettově přítelkyni? Že tu v pátek večer trčím bez mobilu a bez odvozu? Asi jsem si to zasloužil.

„Zatraceně. Zavolám si taxi,“ rozhodnu se nakonec. Naštěstí číslo na univerzitní taxislužbu znám, takže ho hned vytočím. Okamžitě je mi oznámeno, že jsem v pořadí. Zatímco poslouchám nějakou jednoduchou melodii, potlačím zasténání.

„Jsi na čekačce, co?“

„Jo.“ Ohlédnu se na ni. „A jsem Logan. Díky, že si můžu zavolat z tvýho mobilu.“

„Za nic.“ Odmlčí se. „Jsem Grace.“

Ve sluchátku se ozve cvaknutí, ale místo hlasu spojovatele následuje jenom další várka muziky. Nijak mě to nepřekvapuje. Je pátek večer, pro univerzitní taxislužbu nejrušnější večer týdne. Kdo ví, jak dlouho budu muset čekat.

Posadím se na kraj postele – té perfektně ustlané – a snažím se vzpomenout si na číslo taxislužby z Hastingsu, města, kde bydlí většina studentů, kteří nezískali místo na koleji přímo na kampusu, a kde taky stojí náš dům. Jenže mám vygumováno, takže si jenom povzdechnu a znovu se zaposlouchám do hudby. Pohled mi zabloudí k monitoru počítače, kterej leží na opačný straně postele, a když si uvědomím, na co koukám, překvapeně se ke Grace otočím.

„Ty se díváš na Smrtonosnou past?“

„Na druhý díl.“ Zatváří se rozpačitě. „Dávám si maraton. Před chvílí jsem se dodívala na jedničku.“

„To tě tak bere Bruce Willis, nebo co?“

To ji rozesměje. „Ne. Jenom mám ráda akčňáky. Minulý víkend jsem zkoukla celou tetralogii Smrtonosné zbraně.“

V telefonu přestane hrát hudba, pak ale zas začne a já tiše zakleju. Zavěsím a vzhlédnu ke Grace. „Nevadilo by ti, kdybych si u tebe na počítači našel číslo na taxi z Hastingsu? Možná u nich budu mít větší štěstí.“

„Jasně.“ Na vteřinu zaváhá, pak se posadí vedle mě a natáhne se po notebooku. „Otevřu ti prohlížeč.“

Místo aby se video minimalizovalo, se ale film znovu spustí a z reproduktorů se ozve zvuk. Na monitoru se objeví scéna s přestřelkou na letišti. Podvědomě se nakloním, abych na ni líp viděl.

„Super, tohle je parádní scéna.“

„Že jo?“ vykřikne Grace. „Zbožňuju ji. Miluju celý ten film. Je mi fuk, co říkají ostatní – je boží. Teda ne tak dobrý jako jednička, ale určitě ne tak špatný, jak si lidi myslí.“

Už chce přehrávání zastavit, ale zabrzdím ji. „Mohli bysme se nejdřív podívat na tuhle scénu?“

Překvapením povytáhne obočí. „No… jo, klidně.“ Ztěžka polkne a dodá: „Jestli chceš, můžeš tu zůstat a podívat se na ten film se mnou.“ Ve chvíli, kdy vyhrkne svoje pozvání, celá zrudne. „Teda jestli nepospícháš.“

Na vteřinu se zamyslím, potom zavrtím hlavou. „Ne. Nemám nic domluvenýho. Můžu tu zůstat.“

Navíc jakou mám jinou možnost? Jít domů a dívat se, jak se Hanna s Garrettem navzájem krměj pizzou a v průběhu filmu se tu a tam políbí?

„No, dobře,“ řekne Grace opatrně. „Hm… super.“

Uchechtnu se. „Sis myslela, že odmítnu?“

„Tak nějak,“ přizná.

„Proč bych měl? Vážně, kterej chlap odmítne pozvánku na  Smrtonosnou past ? Jediný, co by to vylepšilo, by bylo, kdybys mi nabídla něco ostřejšího k pití.“

„Nic takovýho tu nemám.“ Zamyslí se. „Ale ve stole mám schovaný pytel gumových medvídků.“

„Vem si mě,“ vyhrknu.

Se smíchem dojde ke stolu, otevře spodní šuplík, a jak jinak, vytáhne obrovskej pytel bonbonů. Posunu se a opřu se o hromadu polštářů u čela postele. Grace si klekne k mrňavé ledničce vedle stolu a zeptá se: „Vodu, nebo pepsi?“

„Pepsi, prosím.“

Podá mi ten obří pytel gumových medvídků a plechovku limonády, potom si lehne vedle mě a notebook položí na matraci mezi nás.

Hodím si do pusy medvídka a zadívám se na obrazovku. No dobře. Nečekal jsem, že se večer vyvrbí zrovna takhle, ale co, i tuhle variantu beru.

3. kapitola

Grace

John Logan je u mě na pokoji.

Ne, John Logan je u mě na posteli.

Tak na tohle vůbec nejsem připravená. Nejradši bych potají napsala Ramoně textovku s prosbou o pomoc, protože nemám tušení, co říct nebo udělat. Na druhou stranu se díváme na film, což znamená, že nemusím dělat ani říkat vůbec nic, jenom zírat na monitor, smát se vtipným hláškám a předstírat, že vedle mě neleží ten nejrajcovnější kluk na Briaru.

Je mi z něj horko, a nejen proto, že je to kus, ale taky pekelně žhne. Jako bych ležela vedle pece. Jsem rozpálená už z jeho pouhé přítomnosti a kvůli teplu, které vydává, se začínám potit.

Pokusím se nenápadně vyvlíknout z mikiny a položím si ji vedle sebe, ale při tom pohybu se ke mně Logan otočí. Modré oči upře na těsné tílko a zírá mi na hruď.

Bože můj. On mi kouká na prsa. A i když mám jenom dvojky, z toho, jak mu začnou oči doutnat, byste usoudili, že bych si v tomhle směru mohla zadat s pornohvězdou.

Když si všimne, že jsem ho přistihla, jak na mě zírá, jenom mrkne a otočí se zas k obrazovce.

Takže je to oficiální: právě jsem potkala kluka, který umí rajcovně i mrkat.

Film už nevnímám. Oči sice upírám na monitor, ale myšlenky mi zabloudily jinam. Ke klukovi, který leží vedle mě. Je mnohem větší, než jsem si myslela. Má neuvěřitelně široká ramena, vypracovanou hruď, dlouhé nohy. Viděla jsem ho hrát hokej, takže vím, jak agresivní umí být na ledě, a jenom při pomyšlení, že teď tohle obrovské tělo leží vedle mě, mě mravenčí po páteři. Vypadá mnohem starší a svalnatější než prváci, se kterými jsem se celý rok vídala.

No jasně, vždyť je třeťák.

Pravda. Ale… i tak vypadá starší. Je to muž a já bych z něj nejradši servala všechno oblečení a olízala ho jako kornout zmrzliny.

Vhodím si do pusy gumového medvídka a doufám, že mi při tom žvýkání zvlhne hrdlo, v kterém mám najednou sucho. Na monitoru se právě McClaneova manželka dohaduje s otravným novinářem, který už v prvním filmu způsobil McClaneovým problémy. Logan se ke mně zvědavě otočí.

„Hele, myslíš, že bys dokázala přistát s letadlem, kdybys neměla jinou možnost?“

Zasměju se. „Neříkals, že jsi tenhle film už viděl? Víš, že s ním nemusí přistát, že jo?“

„To vím. Ale přemýšlím, co bych dělal, kdybych byl v letadle a byl jediný, kdo by s ním mohl přistát.“ Povzdechne si. „Asi bych to nedokázal.“

Překvapuje mě, jak rychle to přiznal. Jiní kluci by naopak machrovali, jak by s tím letadlem přistáli i se zavřenýma očima a podobně.

„To ani já,“ zašeptám. „Spíš bych to jenom zhoršila. Určitě bych zmáčkla špatnou kontrolku a vypustila v celém letadle tlak. Anebo ne. Bojím se výšek, takže bych nejspíš omdlela ve chvíli, kdy bych vlezla do kokpitu a podívala se čelním oknem ven.“

Uchechtne se a z toho zvuku mě znovu příjemně zamrazí. „Možná bych zvládl letět s helikoptérou,“ zamyslí se. „To je asi jednodušší než s letadlem, co myslíš?“

„Možná. Abych se přiznala, o letectví nevím vůbec nic.“ Tentokrát si povzdechnu já. „Nesmíš to nikomu říct, ale občas si nejsem jistá, jestli vůbec chápu, jak se letadla udrží ve vzduchu.“

Rozchechtá se a pak zas oba chvíli sledujeme film. Musím se v duchu poplácat po rameni. Právě jsem si s tímhle sexy klukem souvisle povídala, aniž bych začala blábolit jedno přes druhé. Za to si zasloužím zlatou medaili!

Nechápejte mě špatně, pořád jsem nervózní. Ale z Logana vyzařuje něco, co mě uklidňuje. Je to docela pohodový kluk, navíc je docela těžké zůstat nervózní z kluka, který do sebe hází gumové medvídky.