Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Dáma s minulostí

Vydání první

Copyright © 2021 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2590. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Lady Has a Past vydaného

nakladatelstvím Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York, v roce 2021

Český překlad © 2023 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2023 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2023 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2048-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2049-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Amanda Quick

DÁMA S MINULOSTÍ

Pro Franka, jako vždy s láskou.

Kapitola 1

Když Lyra Brazierová vešla do zahrady obehnané za sídlem zdí, Charles Adlington se právě pokoušel utopit svoji manželku v bazénu.

Nebo to tak přinejmenším vypadalo.

Lyra ztuhla a snažila se pochopit tu neskutečnou scénu odehrávající se jí před očima. Všechno vypadalo tak normálně – kalifornské slunce tančící na hladině, křesílka stíněná slunečníkem, na stolku džbánek s martini, golfový set opírající se o zahradní lavičku. Prostě další dokonalý den jako z pohlednice v přímořském ráji, jímž bylo městečko Burning Cove.

Kromě toho, že se Adlington pokoušel zavraždit svoji manželku.

Lyře blesklo hlavou, že Adlingtonovi možná hrají nějakou bláznivou hru. Kvůli silnému cákání bylo těžké určit, co se děje. Nemohla si být absolutně jistá, že v bazénu jsou právě Marcella a Charles Adlingtonovi. Nikdy se s tím párem nesetkala. Připadalo jí to ovšem jako ten nejlogičtější závěr, vzhledem k tomu, že jim patřila vila a nikdo jiný tu nebyl, dokonce ani hospodyně nebo zahradník.

Manžel měl být ovšem podle jejích zpráv na golfu. Takže zbývala další příšerná možnost – že byla Marcella napadena nějakým cizím člověkem.

Ženě v bazénu se podařilo vynořit nad hladinu na tak dlouho, aby vykřikla.

„Pomozte mi. Můj manžel se mě snaží zabít.“

Tolik tedy k teorii, že ji napadl nějaký cizí násilník.

Charles zvedl pohled od svého úkolu, jak se snažil udržet Marcellinu hlavu pod vodou, spatřil Lyru a okamžitě svoji oběť pustil. Horečnatě se chtěl dostat ke schůdkům do bazénu, zatímco kolem stříkala voda.

„Ty jsi další na řadě, ty protivná mrcho. Jak se opovažuješ nechat mě zavřít do blázince? Víš vůbec, kdo já jsem?“

Na tak velkého muže se pohyboval s překvapivou rychlostí. Vylezl na horní schod zrovna ve chvíli, kdy Lyra překonala šok, který ji zmrazil na místě. Nic si nepředstavovala. Opravdu se připletla k právě probíhající vraždě. Nejchytřejší ze všeho by bylo vzít nohy na ramena. Jenomže Adlington byl silný muž s atletickou postavou a na sobě měl jen plavky. Dokázal se pohybovat hodně rychle.

Ona, na druhé straně, byla oblečená tak, jak by měla být na rozhovor s bohatým klientem. V elegantních sandálcích na podpatku, punčochách a v kostýmku s přiléhavou sukní sahající jí až k lýtkům by mu daleko neutekla.

Navíc tu byla ještě jedna věc. Nemůže tu ženu v bazénu nechat napospas násilníkovi, který byl zjevně ve vražedné náladě.

Adlington se k ní rychle blížil. V očích měl šílenství a hněv.

Rychle přiskočila ke golfovým holím a jednu popadla. Adlington už byl skoro u ní.

Chytila hůl do obou rukou, jak se taky mělo, a máchla jí vší silou, kterou dala dohromady. Konečně se jí vyplatily všechny ty roky, jež strávila jako kapitánka golfového týmu na elitní ženské univerzitě, na níž studovala. Namířila na Adlingtonovu hlavu. Hůl ho zasáhla z boku do lebky se zaduněním, z něhož se jí zvedl žaludek. Vystříkla krev.

Adlington se svalil na bok a tvrdě dopadl na zem. Přistál na dlážděném dvorku a nehýbal se. Kolem hlavy se mu začínalo vytvářet karmínové jezírko.

Lyra na něho zírala, šokovaná vlastním násilným činem, zdrcená možností, že právě zabila člověka. Hlava se jí točila z toho, že jen o vlásek unikla vlastní smrti. Pulz jí uháněl a nedokázala popadnout dech.

„Díky bohu, že jste přišla.“ Žena v bazénu se brodila vodou ke schůdkům. „Charles se mě pokoušel zavraždit. Doktoři v ústavu mi tvrdili, že ho vyléčili. Byla jsem blázen, že jsem jim věřila.“

Lyře se konečně podařilo se nadechnout. „Marcella Adlingtonová?“

„Ano.“ Marcella se vyškrábala z bazénu a z nedalekého stolku popadla ručník. „Já jsem Marcella Adlingtonová.“

Bylo jí kolem čtyřicítky a byla to atraktivní blondýnka, která musela být ve dvaceti naprosto úchvatná. Oplývala takovými rysy, jež zajišťovaly, že bude stárnout velice dobře. Elegantní šaty měla promočené a lepily se jí k dokonalým křivkám jako druhá kůže. Vlasy po ramena jí visely v mokrých pramíncích. Po tvářích jí stékala řasenka. Kaštanově červenou rtěnku měla rozmazanou.

Utřela si tvář a zadívala se na Lyru. „Vy nejste Raina Kirková, že ne? Bylo mi řečeno, že je to starší, zkušená žena.“

„Slečna Kirková, bohužel, nemohla přijít,“ oznámila Lyra. „Takže poslala mě. Já jsem Lyra Brazierová.“

„Aha.“ Marcella se zhroutila na lavičku, ručník přitisknutý k sobě. „Omluvte mě. Jsem trochu otřesená.“ Zírala na nehybné tělo svého manžela. „Je –“

Lyra pohlédla na muže zhrouceného v patiu. „To nevím. Musíme zavolat policii.“

„Ano, jistěže.“ Marcella se objala pažemi a začala se mírně kolébat dopředu a dozadu. „Doufám, že je mrtvý. Šíleně jsem se ho bála.“

Lyra se vzpamatovala, upustila golfovou hůl a obešla okraj bazénu. Zastavila se kousek od Marcelly. Žena se prudce třásla.

„Prosím, ať je mrtvý,“ zašeptala Marcella. „Chtěl mě zabít. Tvrdili, že je vyléčený, ale on se mě pokoušel zavraždit. Prohlašoval, že to utopení bude vypadat jako nehoda. Policie prý usoudí, že jsem se opila tím martini, spadla do bazénu a umřela. Měl to celé naplánované, víte.“

Lyra popadla z hromádky na nedaleké lavičce dva tlusté ručníky. Ven vypadl těžký předmět, který byl mezi ručníky zastrčený, a se zařinčením přistál na dlaždičkách. Překvapeně sklopila oči a spatřila pistoli.

Marcella ztuhla. „Koupila jsem si ji před nedávnem. Příšerně jsem se ho bála. Ale nakonec mi byla k ničemu. Zaskočil mě. Říkal, že ví, že čekám na nějakého soukromého vyšetřovatele. Došlo mu, že jsem chtěla najít důkaz, díky němuž bych ho nechala znovu zavřít do blázince.“

Lyra neodpověděla, a to z jednoduchého důvodu. Nedokázala se totiž vyznat ve svých vlastních pocitech. Na jedné straně doufala, že už Charles Adlington nebude nikdy znovu představovat hrozbu. Ale možnost, že snad zabila nějakého člověka, ačkoliv v sebeobraně, na ni byla momentálně příliš. Připomněla si, že je profesionálka. Musí zůstat klidná, soustředěná a při smyslech.

Přehodila přes Marcellina ramena suchý ručník. „Počkejte tady.“

Obešla bazén a opatrně se přes patio přiblížila k tělu. Zdálo se, že krvácení se zpomalilo. Doufala, že je to dobré znamení. Když však přišla ještě blíž, napadlo ji, že možná jenom Adlingtonovo srdce přestalo bít.

Pohlédla na golfovou hůl. Nacházely se na ní krev a vlasy a nejspíš i ledacos dalšího. Netoužila si ji moc prohlížet. Adlington nevykazoval žádné zjevné známky života, možná však jen předstíral bezvědomí. Pokud by mu zkusila zkontrolovat pulz, mohl by ji popadnout a přemoct.

Otočila se na Marcellu. „Zavolám policii. Kde je nejbližší telefon?“

„Cože?“ Marcella několikrát zamrkala a odtrhla pohled od těla. „Ach. Telefon. Ano, samozřejmě. Ve skleníku.“

„Dohlédněte na něj,“ nařídila Lyra. „Hned jsem zpátky. V žádném případě se k němu nepřibližujte. Možná je pořád při vědomí.“

„Počkejte.“ Marcella vyskočila na nohy. „Nenechávejte mě tu s ním samotnou. Co když není mrtvý?“

„Musím ale zavolat na policii.“

„Půjdu s vámi.“

Marcella obešla bazén. Lyra na ni počkala a společně pak vykročily ke skleníku. Telefon ležel na malém stolečku. Lyra zvedla sluchátko a vytočila operátora.

„Policejní oddělení Burning Cove, prosím,“ řekla. „Oddělení vražd.“ Pevně sevřela telefon, aby se jí netřásly prsty. Je soukromá vyšetřovatelka. Musí před klientkou vypadat dobře. Kompetentně.

„Chviličku, hned vás spojím,“ oznámila operátorka.

Za okamžik se na lince ozval strohý, mužský hlas. „Vraždy. Brandon.“

„Tady Lyra Brazierová. Jsem vyšetřovatelka u Detektivní agentury Kirková.“

„Jo? Netušil jsem, že slečna Kirková najala další vyšetřovatelku. Podnikání se rozjíždí, co?“

Lyra usoudila, že právě teď není nejvhodnější čas na vysvětlování, že je technicky vzato vyšetřovatelská učednice.

„Volám z rezidence Adlingtonových na Harborview Drive, detektive,“ prohlásila. „Došlo tu k nehodě manžela paní Adlingtonové. Potřebujeme policii a sanitku.“

„Paní Adlingtonová je zraněná?“ Brandonův hlas náhle zostražitěl. „Jak je to zlé?“

Lyra pozorovala nehybnou postavu v patiu. „Paní Adlingtonová je v pořádku. Zraněn byl pan Adlington. Nevím, jak je to vážné. Vypadá…, že je v bezvědomí.“ Odkašlala si. „Nejspíš je mrtvý.“

„Jste s paní Adlingtonovou v bezpečí?“

„Ano.“

„Zůstaňte, kde jste. Jedu za vámi.“

Na druhé straně linky se ozvalo klapnutí. Brandon zavěsil. Lyra upustila sluchátko do vidlice a pohlédla na Marcellu, která zírala na svého manžela přes skleněné panely skleníku.

„Věděla jsem, že to s jeho zdravím jde zase z kopce,“ vydechla. „Ale taky mi bylo jasné, že mi nikdo neuvěří. V přítomnosti dalších lidí se mu vždycky podařilo vypadat dokonale normálně. Dokonce obalamutil i lékaře v ústavu. Potřebovala jsem nějaký důkaz.“

„Chtěla jste si najmout naši agenturu, aby vám našla nějaký přesvědčivý důkaz, že pro vás váš manžel představuje nebezpečí a že by ho měli zavřít do psychiatrické léčebny,“ konstatovala Lyra.

Než Marcella odpověděla, na okamžik se odmlčela. Lyře přejelo po zádech přízračné mrazení intuice. Něco se jí nezdálo. Byla si téměř jistá, že Marcella v duchu spěšně přepisuje scénář.

„Ano,“ potvrdila Marcella, která teď mluvila trošku moc rychle. „Ano, proto jsem si dneska domluvila schůzku se soukromou vyšetřovatelkou. Ale před chvilkou se tu objevil Charles. Měl být zrovna na golfu. To jsou jeho golfové hole tam venku.“

V dálce se ozvaly sirény.

„Zajdu před dům a přivedu detektiva Brandona a záchranáře sem,“ prohlásila Lyra. Pohlédla na Charlese, který se dosud nepohnul. „Chcete jít se mnou?“

„Ne.“ Marcella se zhluboka nadechla. „Zůstanu tady. Pokud se pohne, zamknu dveře. Teď už žádnou hrozbu nepředstavuje, ne? Ne s tím zraněním na hlavě. Pokud je vůbec naživu.“

„Pokud,“ přikývla Lyra. „Ne, nic od něj nehrozí. V každém případě ne teď.“

Lyra rychle vyšla ze skleníku a vyrazila po cestičce z dlažebních kostek kolem velkého domu. Na kruhovou příjezdovou cestu zajížděly policejní vozidlo a sanitka.

Dveře u spolujezdce auta byly otevřené a ven vystupoval muž v pomačkaném obleku a ošoupaném plstěném klobouku. Okamžitě ho poznala. S Brandonem se seznámila nedávno, když se její sestra Vivian stala terčem útoku jistého zabijáka.

Pohled na jeho klobouk jí připomněl, že její vlastní módně ženská verze kloboučku, který měla při svém příjezdu do vily, už jí nesedí v dokonalém úhlu na pečlivě vyčesaných vlasech. Během krátkého, brutálního souboje s Adlingtonem jí spadl.

Detektiv Brandon měl výraz drsného, životem znaveného hodného poldy, který viděl z lidské povahy to nejhorší, ale byl odhodlaný dělat svou práci. Krátce, rázně na Lyru pokývl hlavou.

„Slečno Brazierová,“ ucedil. „Kde je Adlington?“

„V patiu za domem,“ oznámila Lyra. „Odvedu vás tam.“

Brandon na ni nečekal. Vyrazil po dlažebních kostkách. Dva záchranáři vytáhli ze sanitky lehátko a následovali ho. Lyra musela klusat, aby s nimi udržela krok.

„Povídejte,“ nařídil Brandon přes rameno.

„Dneska odpoledne jsem měla s paní Adlingtonovou domluvenou schůzku,“ spustila Lyra. „No, tu schůzku si s ní domluvila Raina, ale myslela si, že by pro mě bylo dobré, kdybych klientku vyslechla, a tak jsem místo ní přišla já. Paní Adlingtonová projevila zájem najmout si Detektivní agenturu Kirková, neprozradila však proč. Když jsem přišla, našla jsem pana a paní Adlingtonovy v bazénu. Vypadalo to, jako by se pan Adlington pokoušel svoji manželku utopit. Když mě uviděl, vylezl z bazénu a pustil se za mnou.“

„Jo? Co jste –“ Brandon prošel zahradní brankou, spatřil tělo, krev a tři hole a prudce se zastavil. „Vy jste ho majzla golfovou holí?“

„Nic lepšího jsem po ruce neměla.“

Brandon uznale zapískal. „Musíte mít pořádný švih.“

„Ve skutečnosti je to pěkně nudná hra, ale rodiče ji oba hrají a můj bývalý snoubenec taky, no, takže jsem tak nějak musela taky, jestli víte, jak to myslím.“

Brandon po ní střelil nečitelným pohledem. „Správně. V mojí čtvrti jsme žádné golfové hřiště ani venkovské kluby neměli. Hráli jsme baseball na ulici.“

„To zní mnohem zajímavěji než golf, ale to je asi skoro všechno.“

Moc ten rozhovor nevnímala, protože sledovala záchranáře. Položili nosítka vedle Adlingtonova nehybného těla.

„Počkejte,“ zavolal Brandon na ty dva muže. „Chci se na něj podívat, než s ním pohnete.“

Vyrazil přes patio a klekl si vedle Adlingtona. Lyra zůstala na místě. Neměla chuť podívat se blíž.

„Je naživu?“ zašeptala.

Brandon vypadal, že ho ta otázka překvapila. „To teda sakra ne. Pár ran do hlavy golfovou holí by nejspíš odrovnalo i malého slona.“

„Pár ran?“ Lyra zapomněla dýchat. „Ale já ho praštila jenom jednou.“

Brandon pokrčil rameny. „Je těžké si něco takového pamatovat, když jste vyděšená a bojujete o život.“

„Vím přesně, kolikrát jsem ho zasáhla,“ namítla Lyra.

Jenomže hůl neležela v patiu tam, kde ji nechala. Někdo s ní pohnul. Teď se nacházela o pár metrů dál od původního místa. Podívala se na Marcellu Adlingtonovou.

Marcella se postavila vedle ní. Prohrábla si prsty mokré vlasy. Očima ji prosila o pochopení. Ztlumila hlas.

„Musela jsem si být jistá,“ zašeptala.

Kapitola 2

„Marcella Adlingtonová to na mě narafičila,“ konstatovala Lyra. Přistoupila k oknu kanceláře a pozorovala výhled na palmami lemovanou ulici skrz dřevěné rolety. „Nemůžu to dokázat, ale jsem si tím jistá. V poslední minutě se jí to všechno vymklo z ruky, a tak musela improvizovat.“

„Chtěla si být jistá, že je její manžel doopravdy mrtvý,“ dodala Raina Kirková.

„Ano.“

Raina se opřela ve velké židli a jedním elegantně upraveným nehtem poklepala na naleštěnou desku stolu. Nebyla si jistá, co si má počít s nastalou situací. Neměla v úmyslu Lyře vykládat, že paniku a odhodlání Marcelly Adlingtonové chápe až příliš dobře.

Nicméně měla neodbytný pocit, že je jejím úkolem nabídnout alespoň pár slov na útěchu. Lyra byla přece jen ve vyšetřovatelské branži úplný nováček. Pracovala u ní teprve tři dny.

Jenomže Raina neměla ponětí, co má říct. Až dosud byla Detektivní agentura Kirková podnikem s jedním pracovníkem, jejím podnikem. Ve svém druhém životě v New Yorku kdysi pracovala jako asistentka pro párek profesionálních zabijáků. Ani tahle role, ani ta nová v Burning Cove ji nepřipravily na jednání se zaměstnankyní, která utrpěla značný emocionální šok. Možná že prostě na vedoucí pozici nemá vlohy.

Když se na to dívala zpětně, nejspíš byla chyba vzít Lyru Brazierovou za učednici. Byli vůbec ve vyšetřovatelské branži nějací učňové? Takhle totiž sama Lyra popsala místo, které u firmy hledala, když prošla dveřmi a oznámila, že by chtěla pracovat pro agenturu.

Jedna věc začala být velice rychle jasná: když Lyra spustila, bylo překvapivě obtížné jí něco odmítnout. Raina celou tu dobu zdvořile seděla, odhodlaná dívku odmítnout, ale nakonec z nějakého důvodu souhlasila, že Lyru přijme na zkoušku jako učednici.

Dneska to začínalo vypadat, že možná na místě, do kterého se tak přesvědčivě vemluvila, moc dlouho nevydrží. Lyra pocházela z bohatého, privilegovaného prostředí. Jejímu otci patřila mezinárodní lodní společnost. Byla chytrá, vzdělaná, elegantní a cílevědomá, vedla ovšem velice chráněný život. Chyběly jí zkušenosti z opravdového světa.

Lyra se narodila a byla vychovávána jako dáma – která se má provdat za muže z vyšší společnosti a z dobré rodiny, pořádat charitativní obědy či okázalé večírky a navštěvovat operu. Rozhodně ji nevychovávali tak, aby riskovala krk ve snaze odhalit tajemství ostatních lidí. A nyní, po třech dnech v práci, byla téměř zavražděna při plnění svého úplně prvního úkolu.

Měla bych ji propustit, pomyslela si Raina. Pro její vlastní dobro. Lyra působila nezaměnitelným dojmem plným naivity a nadšené nevinnosti. Jenomže soukromé vyšetřování nebylo pro naivní a nevinné zrovna dobrou kariérní volbou.

Jedna věc ji však zastavila ještě předtím, než Lyru na místě vyhodila. Ano, dneska se ji pokusil zavraždit nějaký šílenec, jenomže ona útočníka odrazila golfovou holí a zachránila sebe i klientku. Taky chápala, že byla využita. Takže už nebyla tak naivní nebo nevinná. Velice rychle se učila.

„Máš pravdu,“ souhlasila Raina. „Marcella Adlingtonová se ohledně schůzky dnes odpoledne vyjádřila velice jasně. Nebyla oblečená na plavání ani opalování, přesto trvala na tom, že se setkáte u bazénu.“

Lyra se otočila, pohled v oříškově hnědých očích ostrý a jasný. „V hromádce ručníků měla schovanou zbraň. Fakt, že Charles Adlington byl oblečený na plavání, naznačuje, že jeho přítomnost na scéně nebyla pro jeho manželku překvapením.“

„Souhlasím.“

„Později jsem zjistila, že jeho auto bylo zaparkované v garáži. Takže už byl nějakou dobu doma. Musela mu říct, že má v úmyslu najmout si soukromého vyšetřovatele, aby ho znovu dostala do blázince, protože když si mě všiml, přestal ji topit a vrhl se po mně.“

„Kdyby Marcella svého manžela zastřelila bez zjevného důvodu, byla by zatčena za vraždu. Potřebovala nějakého svědka a uvěřitelné vysvětlení, proč stiskla kohoutek. Prozradila mu, že čeká na vyšetřovatelku, protože věděla, že ho to rozzuří, až tě uvidí. Pak by měla důvod ho zabít. Byla by hrdinkou dne, neboť by zabránila svému manželovi, aby tě zavraždil. Za takových okolností by zatčena docela určitě nebyla a její násilnický manžel by byl bezpečně mrtvý.“

Lyra začala přecházet po místnosti. „Jenomže jí plán tak úplně nevyšel. Adlington se nejdřív pustil do ní.“

„Kdybys nedorazila včas, zemřela by. Zachránila jsi jí život, když jsi ho praštila tou golfovou holí.“

Lyra se zastavila uprostřed místnosti. „Ovšem Marcella najednou čelila neplánovanému scénáři. Hlavním cílem bylo zbavit se manžela, jenomže si nebyla jistá, že je Adlington mrtvý. Ani jedna jsme nedokázala říct, jestli je naživu, a neodvažovaly jsme se k němu přiblížit natolik, abychom zkontrolovaly pulz.“

„Takže když jsi vyšla před dům, abys odvedla detektiva Brandona dozadu, Marcella vzala tu golfovou hůl a ujistila se, že její manžel opravdu nepřežije.“

Lyra pomalu přikývla. „Ano, přesně to se stalo. Nemyslím si, že Marcella měla v úmyslu najmout si naši agenturu. Jenom chtěla, aby to měl její manžel za sebou.“

Raina si povzdechla. „Vítej v mém světě. Pravidlo číslo jedna zní vždycky předpokládat, že klient lže, nebo ti přinejmenším neříká celou pravdu. Každý má nějaká tajemství.“

„Správně. Budu si to pamatovat.“

Raina se předklonila a spojila ruce na stole. „Jsi si jistá, že chceš být soukromou vyšetřovatelkou?“

„Prosím, nevyhazuj mě jenom kvůli tomu, co se dneska stalo.“

Raina nadzvedla obočí. „Kvůli tomu bych tě nepropustila. Vždyť jsi zachránila klientku –“

„Ne-klientku.“

„Zachránila jsi ne-klientku a sama sebe. Prokázala jsi obdivuhodně jasné uvažování za mimořádně nebezpečných okolností. Mimochodem, tvůj golfový švih na mě udělal dojem.“

Lyra sevřela čelist. Oči jí zakryly stíny. Otočila se a vrátila se k oknu.

„Trápí mě, že to nikdy nezjistím,“ řekla tiše.

„Co nikdy nezjistíš?“ nechápala Raina.

„Jestli jsem to byla já, kdo zabil Charlese Adlingtona. Praštila jsem ho jenom jednou, Raino, ale byla to tvrdá rána. Byla tam spousta krve. Ovšem Marcella Adlingtonová ho udeřila ještě několikrát.“

Raina se snažila vymyslet nějakou uklidňující odpověď, na nic však nepřišla. Vyřkla tedy ta jediná slova, o nichž věděla, že jsou pravdivá.

„Udělala jsi, co jsi musela, abys zachránila sebe a Marcellu Adlingtonovou,“ řekla. „Na ničem jiném nezáleží. V téhle branži vždycky zůstávají nezodpovězené otázky. Tak to prostě je. Byla by z tebe dobrá vyšetřovatelka, ale myslím, že by ses nad svými kariérními plány měla vážně zamyslet, než se rozhodneš, jestli chceš u téhle firmy zůstat.“

Lyra zkřížila paže na hrudi. „Dobrá.“

„A teď budeme následovat dlouholetou tradici téhle branže.“

Lyra jí věnovala mdlý úsměv. „A to je co?“

„Budeme slavit.“

Lyra vypadala zmateně. „Co budeme slavit?“

„Co takhle fakt, že jste s Marcellou Adlingtonovou přežily?“

Lyra se zhluboka nadechla. „Máš pravdu. To by se rozhodně mělo oslavit.“

„My dvě si dneska večer vyjdeme do města. Začneme s koktejlem a večeří v hotelu Burning Cove a pak si zavoláme taxíka do nejžhavějšího nočního klubu v městečku, do Ráje.“

Kapitola 3

„Obávám se, že se z vás stal problém, pane Cagi.“ Erling Lennox vytáhl ze saka šitého na míru pistoli. „Posloužil jste svému účelu. Mám radost z toho Miltona, kterého jste pro mě našel. Ale obávám se, že jste se při pátrání dozvěděl až příliš mnoho informací o mé sbírce a mém podnikání. Je mi líto, že už v budoucnu nebudu moct využít vašich služeb. Máte skvělé reference.“

„Cením si vašeho komplimentu,“ prohlásil Simon Cage, „ale bohužel vám ho nemůžu oplatit. Při své práci jsem se setkal se značným množstvím vrahů, vyděračů a defraudantů, kteří byli zatraceně chytřejší než vy. Na stupnici od jedné do deseti bych vás ohodnotil tak na trojku.“

Chviličku trvalo, než byla urážka zaznamenána. Když se tak stalo, Lennox zrudl vzteky. Jako spousta mužů narozených do světa bohatství, privilegií a moci předpokládal, že je značně inteligentnější než ti, které považoval za společensky níže postavené. Simona nikdy nepřestával udivovat fakt, že lidé, kterým jednou či dvakrát prošly vražda nebo vydírání, dospěli k závěru, že jsou nadřazené bytosti. Osoby jako Lennox zažívaly omamující pocit moci, když zjistily, že dokážou manipulovat s ostatními nebo připravit člověka o život.

„Kdo jste, Simone Cagi?“ zeptal se Lennox. „Vy nejste skutečný obchodník s knihami, že ne?“ Záblesk hněvu už se mu z očí pomalu vytrácel. Na jeho místě se objevila stopa obezřelosti, možná dokonce otevřených obav. „O co tu jde?“

„Jsem přesně tím, co stojí na mé navštívence. Simon Cage, obchodník se starými rukopisy. Mimochodem, ten Milton je padělek. Byl jste oklamán. Neberte to osobně. To už prostě patří k práci.“

Lennox vyšel zpoza stolu. Pistoli držel namířenou na Simonovu hruď.

„Pro koho pracujete?“ zachroptěl.

Nacházeli se v Lennoxově soukromé knihovně, v místnosti s elegantním dřevěným obložením, v působivě vybaveném sídle postaveném na úbočí s výhledem na Los Angeles.

Simon stál v úzké uličce tvořené dvěma dlouhými dřevěnými knihovnami, jež se tyčily až téměř do stropu. V jedné ruce držel svou těžkou koženou aktovku, vědom si toho, že pro Lennoxe, který se teď postavil před něho, představuje snadný cíl. Simon se mohl pohnout dozadu nebo dopředu, ale nemohl uskočit doleva ani doprava.

Ve velkém domě byli jediní dva lidé. Lennoxova manželka odjela na návštěvu k přátelům na západní pobřeží. Hospodyně a majordom alias šofér dostali na večer volno. Fakt, že ani jeden z nich tu není, byl prvním náznakem, že dnes v noci nemá Simon opustit sídlo živý.

Opřel se jedním ramenem o police a volnou rukou si posunul brýle ve zlatém rámečku výš na nose. „Co vás vede k domněnce, že pracuju pro někoho jiného než pro sebe?“

„Lstí jste mě přinutil, abych si vás najal,“ vyhrkl Lennox se zaťatou čelistí. „Chtěl jste se dostat do mé knihovny, protože jste doufal, že tu objevíte jistou informaci.“

„Nešlo o to, že bych doufal, že tu najdu záznamy transakcí týkajících se vašich defraudačních aktivit. Mnohem vhodnější by bylo říct, že jsem si byl jistý, že důkaz o tom, jak systematicky okrádáte své investory, bude právě tady ve vaší knihovně.“ Simon vytáhl z poličky knížku. „A tady to máme.“

Lennox zíral na svazek v Simonově ruce. Pár vteřin nebyl schopen slova.

„To není možné,“ vyprskl konečně. „Jak jste, sakra, našel tu jedinou knížku mezi stovkami dalších v téhle místnosti? Někdo vám musel prozradit, že je tady. Kdo mě zradil? Byla to hospodyně? Moje žena? Nemůžu uvěřit, že by některá z nich věděla o mých obchodních aktivitách. Byl jsem zatraceně opatrný.“

„Spíš jste byl zatraceně nedbalý.“ Simon upustil knížku do otevřené aktovky. „Udělal jste chybu, když jste zavraždil svého společníka. Nastražil jste smrtelnou nehodu na Mulhollandu, abyste se Haywooda zbavil, protože jste chtěl získat celý podnik pod vlastní kontrolu. Jenomže jste nechal otisky po celém jeho bugatti.“

Lennoxovi spadla brada. „To není možné. Došlo tam k požáru.“

„Ten typ otisků, které jste po sobě zanechal, se nedá zničit ohněm.“

„O čem to, sakra, mluvíte?“

„Na tohle nemám čas. Je pozdě a mě čeká zítra dlouhá cesta.“

„Máte pravdu. Nezbývá vám už moc času. Můžu vám zaručit, že zítra nikam nepojedete.“ Lennox zaváhal. „Povězte mi, pro koho pracujete, zatraceně. Je to jeden z mých investorů?“

„Můj klient se stará pouze o vyděračský materiál.“ Simon poplácal těžkou aktovku. „Ten mám taky u sebe. O defraudaci a podvody se zajímá FBI. Od té doby, co Úřad dostal Al Capona za krácení daní, si cení finančních záznamů. Mimochodem, na zahradě čekají zvláštní agenti. Cestou ven jim předám vaši velice poučnou hlavní knihu.“

Lennox přimhouřil oči. „Vážně si myslíte, že vám skočím na takovou historku?“

„Proč by ne? Kdysi jsem pracoval pro jednoho z nejmazanějších podvodníků v branži, a jestli jsem se něco naučil, tak to, že nejjednodušší je oklamat dalšího podvodníka.“

Lennoxovy oči se v koutcích přimhouřily. „Prozraďte mi, jak jste zjistil, že jsem sabotoval Haywoodovo bugatti.“

„No tak, proč bych vám prozrazoval informaci, která je to jediné, co mě drží naživu?“

„Protože vám napálím kulku do břicha, pane Cagi. Bylo mi řečeno, že trvá dlouho, než pak člověk zemře, a celý ten proces je nesmírně bolestivý. Dříve či později mě budete prosit, abych tu agonii ukončil.“

„Měl bych se omluvit, že jsem naznačoval, že nejste příliš inteligentní. Schovávat své záznamy v knihovně byl velice dobrý nápad. Přece jen, koho by kdy napadlo po nich pátrat právě tady?“ Simon ukázal na velkou sbírku knih. „Každý vážený lupič by hledal nějaký skrytý sejf, než by ho napadlo projít tyhle poličky. Vždyť by trvalo celé dny prohledat každý svazek v téhle místnosti.“

„A přesto jste našel moje záznamy po jediném zběžném prohledání mojí sbírky?“

Simon se usmál. „Zatímco jste mě doprovázel. Jde o otisky, které jste zanechal, víte.“

„To nedává žádný smysl. Na každé knize tady jsou moje otisky. Každou z nich jsem měl někdy v ruce.“

„Já mluvím o jiném typu otisků – jako těch na bugatti,“ vysvětlil Simon. „O těch, které zanecháváte, když jste velice rozrušený. Nervózní. Rozzuřený. Takové otisky jsou velice, velice žhavé.“

„Přestaňte si vymýšlet. Někdo to musel vykecat. Kdo to byl?“

„Pochybuju, že byste mi věřil, kdybych se vám to pokusil vysvětlit. Lidi to dělají zřídka. A teď bych ocenil, kdybyste se mi klidil z cesty. Je pozdě, a jak jsem říkal, zítra ráno mě čeká dlouhá cesta. Rád bych se trochu prospal.“

„Ani hnout.“

Simon zvedl velkou aktovku a držel ji před svou hrudí. Ve stejnou chvíli se opřel jedním ramenem o velkou knihovnu a zatlačil na ni celou svou vahou.

Těžké police se trochu zakymácely. Simon se opřel víc.

„Přestaňte,“ zařval Lennox. „Co to děláte?“

Rychle uskočil dozadu, snažil se dostat z uličky. Zvedl pistoli a vypálil.

Simon byl na náraz připravený, nicméně kulka zasáhla ocelí vyloženou aktovku s takovou silou, že jím mrštila bokem dozadu. Tvrdě narazil na kymácející se knihovnu a brýle mu odlétly z nosu.

Dlouhá knihovna se otřásla a pomalu se zhroutila do sousedící uličky. Řady těžkých svazků se sesypaly na podlahu.

Překvapený, zmatený a vyděšený Lennox rychle o pár kroků couvl.

„Měl byste být mrtvý,“ zařval.

„Zatím nejsem.“

Simon se vrhl do uličky, aktovku použil jako štít.

Lennox znovu vypálil, ale klopýtl dozadu tak rychle, že ztratil rovnováhu. Kulka tentokrát skončila v knihovně.

V dalším okamžiku do něho Simon vrazil aktovkou. Oba muži spadli na zem, Lennox byl však vespod. Ležel bez hnutí, otevíral a zavíral ústa, měl vyražený dech.

Mezitím řady knihoven padaly jako domino. Ozývalo se tlumené dunění. Z polic vylétaly svazky.

Simon vyskočil na nohy, krátce zauvažoval o tom, že by našel svoje brýle, a okamžitě usoudil, že je to ztracený případ.

Odkopl Lennoxovu pistoli pod stůl a zamířil ke dveřím knihovny. Rachocení padajících knihoven za ním ustalo.

Zvláštní agenti z Úřadu dusali chodbou.

„Znělo to jako výstřely a exploze,“ ucedil jeden z agentů. „Jste v pořádku?“

„Nic mi není,“ potvrdil Simon. Automaticky si začal upravovat brýle a pak mu došlo, že už je nemá. „Jednotlivé regály nebyly připevněné k podlaze. Člověk by si myslel, že si dá Lennox pozor. Přece tu často bývá zemětřesení.“

„Je z východu.“ Agent pokrčil rameny. „Když kupoval vybavení, nejspíš na zemětřesení ani nepomyslel. Je ještě naživu?“

„Ano. Nechal jsem ho na podlaze. Pistole je pod stolem.“

„Už si to přebereme.“ Agent ukázal ostatním ke knihovně. „A co důkazy o tom podvodu?“

Simon odložil aktovku na podlahu a sklonil se, aby ji otevřel. Vytáhl knížečku a podal ji agentovi. „Všechno je tady. Detaily o každé podvodné transakci. Lennox je velmi, velmi důkladný, když jde o zapisování dvou různých záznamů. V těchhle najdete veškeré důkazy, které potřebujete k jeho usvědčení.“

Agent si zmateně prohlédl přebal knihy. A pak se uchechtl. „Jak získávat přátele a působit na lidi od Dalea Carnegieho. No, člověk nikdy neví. Moje žena mi dala tuhle knížku před pár měsíci. Říkala, že mi pomůže posunout se v Úřadu výš. Ještě jsem se k ní nedostal.“

„Věřte mi, údaje v tomhle konkrétním výtisku vám zaručí povýšení,“ ujistil ho Simon.

Prošel chodbou a ven do noci. Na zakázku zhotovený cord stál zaparkovaný na příjezdové cestě. Usedl za volant a otevřel přihrádku, aby vyndal náhradní brýle. Měl výborný zrak, ale už dávno se poučil, že lidi očekávají, že obchodník se starými rukopisy bude nosit brýle.

Zastrčil si brýle do kapsy saka. Jizvy na hřbetu pravé ruky ho trochu pálily. Doktor ho varoval, že ho budou čas od času svědit nebo otravovat. Popáleniny od kyseliny se často hojí dlouho. Prý to nějak souvisí s poškozením nervů. Měl však podezření, že jeho druhé smysly byly rovněž zasaženy. Mnohem intenzivněji si uvědomoval energii vtisknutou do předmětů než před McGruderovým případem.

Chvíli si masíroval ztvrdlou pokožku a pak nastartoval silný motor. Sklenička whisky mu určitě pomůže se zklidnit.

Vyrazil ze sídla a zamířil k Santa Monice. Známý příval energie, který doprovázel úspěšné uzavření případu, mu vplul do žil jako nějaká silná droga. Nevyhnutelně ho bude následovat vyčerpání, ale pro teď si mohl to uspokojení vychutnat.

Bylo by příjemné podělit se o to vítězství s někým dalším, nejlépe s nějakou zajímavou ženou, v domě na něj však nikdo nečekal. Moc dobře si uvědomoval, že je to jeho vlastní chyba.

Společnost žen měl rád, ale moc dobře věděl, že je lepší udržovat vztahy jen v povrchní rovině, protože jinak to vždycky dopadlo špatně. Buď si ta dáma uvědomila, že to s ním nemá žádnou budoucnost, a odešla, aby zkusila jiné možnosti, nebo objevila jeho tajemství a utekla.

Došlo mu, že tu hloubá nad vlastní minulostí. To nebylo dobré. Nadšení z úspěchu už ho opouštělo, a to si ani nevychutnal panáka whisky. Možná potřebuje dovolenou.

Ráno musí vyrazit do Burning Cove, aby předal obsah aktovky Lutheru Pellovi. Co kdyby se tam na chvilku zdržel? Zamluví si pokoj v nějakém pěkném hotelu. Dopoledne bude relaxovat v pohodlném křesle a číst si nejnovější detektivku o Cooperu Booneovi. Odpoledne si vyrazí na dlouhé procházky po pláži. A po večerech bude popíjet ledová martini v Pellově nočním klubu.

A možná, s troškou štěstí, potká dokonalou ženu – sofistikovanou, bezstarostnou a zkušenou rozvedenou paničku, která právě vystoupila z vlaku z Rena a touží oslavit svou nově nalezenou svobodu bez sebemenších závazků. Ten typ ženy, kterou nadutí lidé označují za prostopášnici. Při tom pomyšlení ucítil příjemné chvění očekávání.

O chvilku později zajel do garáže připojené k budově, jež sloužila jako jeho domov a sídlo podnikání. Vpředu nebylo žádné označení. Pracoval pouze na základě doporučení.

Dá si drink a trochu se prospí. Ráno se sbalí a zamíří do Burning Cove.

Vyzvedl ze schránky poštu, klíčem otevřel hlavní dveře a vešel do potemnělého domu. Zapnul světlo na chodbě a zastavil se, aby odložil obsah poštovní schránky na malý stolek. Jednalo se o obvyklou směsici reklamních letáků a účtů. Mezi nimi taky jeden dopis.

Většina dopisů, jež dostával, byla od potenciálních klientů, kteří žádali jeho pomoc při pátrání po vzácných svazcích a při ověřování jejich pravosti. Občas dostal i nějakou stížnost, protože neposkytl odpovědi, které klient chtěl. Nebyla jeho chyba, že ve světě starých rukopisů existovala spousta padělků.

Jenomže dnešní dopis na stolku byl jiný. Papír byl laciný, to za prvé. Většina klientů používala papír vysoké kvality. Pokud si ho nemohli dovolit, nemohli si dovolit ani jeho.

Zvedl obálku. Nebyla na ní žádná zpáteční adresa. Opatrně zapojil smysly.

Šepotání strachu. Zoufalství. Vzrušení.

Otevřel obálku a vytáhl jediný list, který se nacházel uvnitř. Zpráva byla krátká.

Drahý Simone,

píšu ti úžasné zprávy. Jedna prestižní akademická instituce v Kalifornii mi nabízí místo ve své nové parapsychologické laboratoři. Je to plně vybavené a skvěle finančně podporované zařízení, jež má konkurovat laboratoři, kterou před pár lety založili Rhine a McDougall na Dukeově univerzitě. Je tu jedna drobná podmínka, která musí být splněna, než tu práci dostanu. Jedná se o ukázku mého detektoru paranormální energie. Což bude snadné, samozřejmě, ale cenil bych si tvé pomoci. Slibuju, že to nezabere příliš mnoho tvého času.

Momentálně dokončuji své turné po východním pobřeží. Jakmile to bude za mnou, nasednu na vlak do Los Angeles.

Těším se, že se brzy setkáme.

Se srdečným pozdravem

Otto

Simon zmačkal dopis v pěsti a hodil ho do koše. Snažil se zavřít dveře do své minulosti po skoro pět let, od chvíle, co odešel od doktora Otty Tinsleyho a jeho parapsychologické roadshow.

Před očima mu vyvstala vzpomínka na to, jak se dozvěděl drsnou pravdu, zatímco stál v lijáku na seattleském hřbitově. Pronásledovala ho vždycky, kdykoliv pomyslel na Tinsleyho. Jak se dalo čekat, doprovázela ji ještě jedna vzpomínka.

Bylo mu dvanáct a stál na chodbě před kanceláří ředitelky sirotčince. Snažil se zaslechnout rozhovor, který se odehrával na druhé straně zavřených dveří, protože věděl, že na něm závisí jeho budoucnost.

Nebylo to poprvé, co tajně poslouchal diskusi Elaine Marsdenové s doktorem. Marsdenová byla ředitelkou sirotčince a tohle nebyla první konzultace, kterou vyhledala. Předtím se odehrály už další dvě. Každá skončila děsivým doporučením: „Ten chlapec trpí nevyléčitelnými přeludy. Měl by být okamžitě zavřen do ústavu.“

Ředitelka Marsdenová trvala na tom, že chce víc než jeden názor. Nyní jí ho měl poskytnout doktor Otto Tinsley. Pokud jí sdělí stejnou diagnózu, Simon měl v plánu tu noc uprchnout.

„Jsem přesvědčen, že můžu toho chlapce vyléčit, ale zabere to čas,“ pronesl Tinsley. „Bude muset jít se mnou.“

„Jediný způsob, jak by s vámi mohl odejít, je ten, že ho adoptujete.“

„Jistěže,“ souhlasil Tinsley.

„Tady to podepište,“ řekla Marsdenová.

V hlase se jí ozývaly úleva a naděje. Netušila, co Simonovi přinese budoucnost, ale podařilo se jí zachránit ho před blázincem. Dala mu šanci.

Simon venku na chodbě usoudil, že tu noc přece jen neuprchne. Odejde domů s doktorem Ottou Tinsleym, který slíbil, že ho zbaví jeho přeludů, takže bude normální.

Samozřejmě že to nedopadlo tak, jak doktor Tinsley sliboval. Z domova se vyklubal život na cestě a Tinsley se ho ani nepokoušel vyléčit, ale vytvořili spolu jakousi rodinu.

Až do Seattlu.

Vešel do koupelny, vyndal krém, který měl v šuplíku, a vmasíroval si ho do jizev na pravé ruce. Pak zamířil do kuchyně, otevřel skříňku a vzal si lahev whisky.

Nebylo o tom pochyb – dovolená v Burning Cove a pár dlouhých, žhavých nocí s nějakou zkušenou, bezstarostnou, rozvedenou ženou, která se nebude na nic vyptávat, je přesně to, co potřebuje.

Kapitola 4

Raina usrkla martini a postavila skleničku na nožičce na sněhově bílý ubrus. „Nevěděla jsem, co jí mám ještě říct.“

„Pověděla jsi jí pravdu,“ řekl Luther Pell. „Udělala, co musela, aby přežila, a teď se bude muset s tím vědomím naučit žít.“

Raina pohlédla na muže, o němž nikdy nevěřila, že ho potká, jediného muže na světě, který znal některá její tajemství a chápal, proč schovává pár dalších, ale přesto ji přijímal bez jakéhokoliv odsuzování. V mihotajícím se světle svíčky, jež stála uprostřed stolu, působily Lutherovy oči stejně chladně a nebojácně jako u leoparda. Člověk se musel podívat hlouběji, aby spatřil pod uhlazeným a dosti nebezpečným zevnějškem zraněného umělce.

Luther Pell hrál roli, kterou si sám určil, s rozvážnou lehkostí a se značným stylem. Raina se domnívala, že je to pro něj tak snadné, protože je to na určité úrovni pravda. Opravdu byl sofistikovaným, úspěšným majitelem proslulého nočního klubu. Skutečně měl kontakty ve zločineckém podsvětí a podobně pochybné vazby na jistou tajnou vládní agenturu. Jen velice málo lidí si pustil natolik k tělu, aby zahlédli náznaky složitého člověka pod povrchem.

Luther Pell měl svá tajemství. Stejně jako ona. Během minulých několika měsíců si některá z nich navzájem prozradili, ale v mnoha ohledech pro sebe stále představovali záhadu. V poslední době si dovolila, aby se v ní rozdmýchal malinkatý plamínek naděje. Poprvé za velice dlouho si začínala představovat budoucnost, jež zahrnovala lásku, budoucnost s Lutherem.

Momentálně seděli v jednom z hvězdných boxů lemujících taneční parket. Normálně by si s Lutherem vybrali soukromý box v mezaninu. Diskrétně ukrytý stůl nahoře poskytoval Lutherovi plný výhled na jeho noční klub. Dneska si však Raina vyžádala box nedaleko tanečního parketu pro sebe a pro Lyru, protože usoudila, že nejlepším lékem pro její novou učednici bude noc plná šampaňského a tance. Luther se k nim připojil, což zajistilo, že o jeho hostech věděli všichni v Ráji.

„Tvůj plán funguje,“ konstatoval Luther. Kývl hlavou k Lyře, která vířila po parketu s dokonale oblečeným potomkem jakési bohaté rodiny, jež trávila dovolenou v hotelu Burning Cove. „Od vašeho příchodu se tvoje učednice nezastavila.“

Raina Lyru chvíli pozorovala. Luther měl pravdu, snaha odvést Lyřiny myšlenky od událostí v domě Adlingtonových zabírala – možná až příliš dobře. Lyra dneska večer vyzařovala nervózní, fascinující energii, jež Raině připadala téměř horečnatá.

Dnes večer Lyra působila jako třpytivý měsíční svit v šatech ze stříbrného lamé. Šikmo střižená sukně jí vířila kolem kotníků, kdykoliv provedla otočku. Jantarově hnědé vlasy měla stažené za ušima dvěma stříbřitými sponami a spadaly jí ve vlnách na ramena. Její rtěnka měla nejnovější odstín červené. Mladík, s nímž tančila, jí byl okouzlen. Možná to bylo tím, jak se na něho dívala – jako by byl jediný muž v místnosti. Raina se usmála. Dalšímu v pořadí se dostane stejného zacházení.

„A zároveň chránila svoji klientku,“ dodal Luther.