Ochránci divočiny
Strážci tajgy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

StacyPlays

Ochránci divočiny - Strážci tajgy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2018 by StacyPlays, LLC

Interior illustrations copyright © 2018 by Vivienne To

All rights reserved. Printed in the United States of America. No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsoever without written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles and reviews. For information address HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollins Publishers, 195 Broadway, New York, NY 10007.

Published by arrangement with HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollins Publishers.

Translation © Eva Kadlecová, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-264-4656-9

ISBN e-knihy 978-80-264-4710-8 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4711-5 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4709-2 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Kapitola první

Sandra ležela na zádech a dívala se přímo do očí obrovského bílého vlka, který se tyčil nad ní. Vlk na ni upíral divoký pohled. Potom se jeho zuby zabořily do rukávu Sandřiny džínové bundy, těsně minuly její levou paži a doslova ji přišpendlily k zemi.

Jak to, že se pořád dostávám do těchhle situací? zeptala se Sandra v duchu.

Aby toho totiž nebylo málo, horní polovina jejího těla víceméně visela z útesu. A hned po její pravé ruce hučely z útesu menší peřeje a vytvářely úzký vodopád, který se řítil z výšky deseti metrů do řeky s jezírkem zpěněné vody.

Ale Sandřiny myšlenky se nesoustředily na vlka. Ani na příkrý sráz a vodu pod nimi. Zajímal ji jen ten králík.

Těsně mimo její dosah, na zubatém skalním úbočí, seděl na tlusté větvi vyčuhující nad burácejícím vodopádem malý králíček a celý se třásl. Stačil jeden drobný pohyb a králík by spadl ze svého nebezpečného bidýlka dolů do vody, kde by ho čekala jistá smrt.

Už jsem se ocitla v horších šlamastykách… asi, řekla si Sandra pro sebe. To dokážu.

Zaklonila hlavu ještě víc, aby na králíčka lépe viděla. Byl bílý s černými flíčky a ouška měl svěšená přes oči – buď proto, že se mu nechtělo čelit realitě své hrozné situace, anebo proto, že mu je promočila vodní tříšť od vodopádu. Ve snaze na něj dosáhnout zkusila Sandra máchnout paží dolů za sebe. Ale drobné stvoření od špiček jejích prstů pořád dělily desítky centimetrů.

Obrátila pozornost zpátky k rozzlobenému vlkovi, který stále pevně svíral v zubech rukáv její bundy.

„To je dobré, Evereste,“ oslovila ho klidným hlasem.

Urostlý vlk jí odpověděl hlubokým, dunivým zavrčením.

„Když mi aspoň o kousek povolíš, možná se dokážu natáhnout až k němu… snad.“

Vlk znovu varovně zavrčel.

„Tak už mě pusť, Evereste,“ nařídila Sandra už o něco přísněji. Everest její povely moc často neposlouchal, i když Sandra věděla, že jim rozumí, ale musela to aspoň zkusit. „Já to zvládnu,“ přesvědčovala ho.

Vlk zavrtěl hlavou. V jeho očích se objevil úpěnlivý výraz. Kdyby mohl mluvit, Sandra věděla, co by jí řekl: „Můj úkol je dohlížet na tvoje bezpečí.“

A můj úkol je zase zachránit toho králíka, pomyslela si Sandra. A přesně to teď taky udělám.

Jejich rozmluva beze slov trvala jen pár vteřin, ale poskytla Sandře čas, který potřebovala, aby si celou záchrannou operaci promyslela. Všechno bude záležet na naprosté přesnosti a dokonalém načasování.

Konečně měla plán.

„Hodný,“ pochválila ho a dívala se, jak od ní vlk couvá dozadu.

Pak s úsměvem dodala: „A tu bundu si můžeš nechat, Evereste – stejně si ji nechci namočit.“

V Everestových stříbrných očích se zablesklo, když si uvědomil, co se Sandra chystá udělat, ale už bylo pozdě.

Dívka se jedním plynulým pohybem vyvlékla z bundy, překulila se do bystřiny a tam se otočila přesně ve chvíli, kdy ji voda stahovala přes hranu vodopádu. Zatímco padala, její ruce chňaply (naštěstí úspěšně) po kluzké větvi s králíčkem. Chytila se jí jednou rukou a druhou sebrala králičí mládě. Přivinula si ho k hrudi a mezitím její nohy nalezly oporu v mokrých kamenech za vodopádem. Na záda jí dopadala voda, rozstřikovala se do všech stran a Sandra jen pracně udržovala rovnováhu. Rozhlédla se, zoufale hledala nějakou cestu zpátky na útes. Rychle si však uvědomila, že odtud vede jediná cesta – dolů.

Opatrně si schovala králíčka pod obnošenou modro-bíle pruhovanou košili, dárek od jakéhosi lhostejného táborníka, který ji nechal povalovat v lese.

„Vodnáři!“ zavolala. „Jsi připravený?“

Čekala, až se zdola ozve štěknutí nebo zavytí, ale dočkala se pouze ohlušujícího burácení vodopádu. Nohy jí začínaly podkluzovat a prsty už se mokré větve nemohly udržet.

„Doufám, že králíci umějí zadržovat dech,“ zašeptala.

Pak se zhluboka nadechla, zavřela oči a skočila.

Zkřížila si paže na hrudi a stihla si králíčka přitisknout k tělu, než oba dva zahučeli do zpěněné vody. Sotva zajela pod hladinu, otevřela Sandra oči. Voda tu byla tak zčeřená, že se nedalo poznat, kde je nahoře a kde dole. Vypustila proto z pusy trošičku vzduchu a sledovala, jak se bubliny vzdalují od její levé paže. Aha, takže tudy je nahoru. Ale i když vší silou kopala nohama do vody, nemohla se vysvobodit z proudu vířícího v kruhu, který se donekonečna točil v místě, kam dopadal vodopád. Potřebovala se dostat aspoň o kousek dál, aby ji proud nestrhával přímo dolů.

Uklidni se, napomínala se v duchu. Vodnář už jde. Nepanikař; jak začneš, utopíš se.

Sandra přitiskla rty k drobnému čumáčku králíčka a z posledního vzduchu, který jí ještě zbýval v plicích, mu trošku foukla do plic, aby ho udržela naživu. A pak udělala to, co si předsevzala: uvolnila se, potopila se hlouběji do tůně, rovnou dolů pod peřeje.

Vznášela se v tmavě modrozelené vodě pod zvířenými vlnami a začala v duchu počítat.

Jedna… dvě… tři… čtyři…

Nedošla ani k pěti, když ucítila, jak se jí kolem ramene sevřela mohutná čelist. Vlk ji držel pevně – dost pevně, aby ji mohl vytáhnout na hladinu a pokračovat ještě kousek po proudu řeky, kde už se voda uklidňovala.

Jakmile se její hlava ocitla nad hladinou, zalapala Sandra po čerstvém jarním vzduchu a ucítila, jak ji v plicích pálí kyslík. Hned nato zkontrolovala králíčka. Byl vyděšený a v šoku, ale žil.

„To bylo docela těsně, Vodnáři,“ oslovila škádlivě obřího bílého vlka, který plaval vedle ní.

Položila skrz naskrz promočeného králíčka na temeno Vodnářovy hlavy. Králíček rychle mrkal, aby si vyhnal vodu z očí, a ty vzápětí vytřeštil hrůzou, když před sebou spatřil bílý vlčí čumák. „Neboj se, nepřežil jsi tohle všechno, jen aby se z tebe stala vlčí večeře,“ zasmála se Sandra a doufala, že jí zvířátko rozumí. „Teď už jsi v bezpečí.“

Sandra s Vodnářem spolu doplavali až ke břehu řeky a vyklopýtali na souš. Tenký stonek popínavky, kterým si Sandra obvykle svazovala dlouhé hnědé kadeře do copu k jedné straně, kdesi ve vodopádu ztratila, takže její vlasy teď tvořily jeden zašmodrchaný spletenec. Zkusila ho trochu rozčesat prsty, pak si vyždímala spodek košile a vyhrnula mokré džíny.

Vodnář sklonil hlavu k velkému kameni a králíček z ní seskočil. Ještě se trochu třásl, ale očividně se mu ulevilo. Sandra ho zvedla v dlaních.

„Jsi v pořádku, maličký,“ zavrkala a přivinula si mládě do náruče. Prohlédla si ho ze všech stran, aby se ujistila, že není zraněný. „A aspoň máš teď kamarádům co vyprávět.“ Králíček na ni civěl bez výrazu. „A teď opakuj po mně: Už nikdy nebudu skákat z vodopádů.“

Vodnář si otřepal celé tělo, až se od něj do všech stran rozletěly kapičky vody. Ve svitu slunce se třpytily jako drobné diamanty. Sandra se zasmála a zajela mu prsty do vlhkého kožichu. Potom mu pocuchala neposlušný chomáček chlupů mezi ušima a zadívala se do jeho pronikavých modrých očí. „V potápění se rozhodně zlepšuješ, chlapče,“ řekla. „Byli jsme pěkně hluboko. Zachránil jsi nás právě včas.“

Vodnář hrdě vypnul hruď.

Vtom se z houštiny stromů za nimi ozvalo krátké, ostré štěknutí, které Sandra ihned poznala.

„To bude Everest,“ sdělila králíčkovi, „který se na mě hrozně zlobí.“

Z kopce k nim sestupoval vlk s bílým kožichem protkaným stříbrnými a šedivými skvrnami. Byl stejně majestátní a impozantní jako himálajský vrchol, po kterém dostal jméno. A nebyl sám. Poskakovalo okolo něj nejmíň deset králíků. Pohybovali se tak rychle, že je Sandra ani nedovedla spočítat. Everest svíral v zubech Sandřinu džínovou bundu. Snažil se vypadat hrozivě, což se mu však s tlupou roztomilých králíčků kličkujících mezi nohama příliš nedařilo.

Sandra vyprskla smíchy. Naposledy zachráněného králíčka něžně poškrábala za uchem a postavila ho na lesní zem. „Fajn, a teď utíkej,“ vyzvala ho.

Králíček dohopkal k ostatním, přivítal se otřením čumáčku s velkým bílým králíkem – nejspíš svou maminkou nebo tatínkem – a potom se všichni společně rozprchli mezi břízy, aby vlky pro jistotu nechali co nejrychleji za zády.

„Rádo se stalo!“ volala za nimi ještě Sandra. „A držte se dál od útesů!“

Obrátila se zpátky k vlkům a ignorovala Everestův přísný pohled. „Tak, to by bylo,“ prohlásila a vzala si svou bundu z vlčí tlamy. Přehodila si ji přes ramena. Teprve teď si uvědomila, jak byla voda v řece studená. Stáhla si mokré vlasy do volného culíku a jeden pramínek nechala stranou, aby jím svázala zbytek. Za tu dobu, kterou strávila Sandra v lese, získala její pleť právě tak dost snědosti, aby se nemohla jen tak snadno spálit, ale přesto jí sluníčko nakreslilo pod zelenýma očima, na nose a na tvářích spršku pih.

„Ten králíček byl tak roztomilý,“ povzdychla si před Everestem a Vodnářem, kteří právě pili vodu z řeky. „Abych řekla pravdu, nejradši bych si ho vzala domů jako mazlíčka.“

Everest zvedl hlavu a střelil po ní nesouhlasným pohledem.

„Já vím, já vím,“ odpověděla s úsměvem Sandra. „A vy byste si ho nejraději dali k večeři. Ale přece víte, že zvířata, která zachráníme, nejíme – nikdy.“

Everest zavrtěl hlavou a Sandra poznala, že je pořád trochu nabručený. Ne kvůli králičí večeři (tedy spíš jejímu nedostatku), ale kvůli tomu odvážnému manévru, kterého se Sandra dopustila nahoře na útesu. Zadívala se mu do ledově šedých očí. „Já vím, že to podle tebe bylo příliš riskantní,“ řekla a klekla si vedle vlka. Vytáhla ze staré kožené brašny, kterou s sebou nesla, několik polních lahví a začala je plnit vodou z řeky. To byl ostatně důvod, proč se k řece původně vydala. „Ale ty zase chápeš, že jsem tam toho králíčka nemohla nechat, jakmile jsem ho uviděla. A věděla jsem, že mi Vodnář hlídá záda. Jinak bych tam neskočila.“

Sandra cítila, že podle Everesta někdy kvůli záchraně zvířat zacházela až zbytečně daleko, jenže ona to dělala, jen když měla pocit, že prostě nemůže jinak.

Jak jen ti mám vysvětlit, že tohle je celý důvod, proč jsem tady? Musím ta zvířata zachraňovat, tak jako jsi ty s ostatními vlky zachránil mě.

Tohle byla věc, na které se nikdy tak docela neshodli. Ale jediné, na čem záleželo, bylo, že se o sebe navzájem starali a přáli si, aby ten druhý zůstal v bezpečí.

„Tak pojďme, vrátíme se domů,“ navrhla Sandra. „Ještě před sebou máme dlouhou cestu.“

Everest vykročil jako první chladivým březovým lesem. Sandra šla za ním a jako poslední kráčel Vodnář, který si doteď vytřepával z uší vodu.

Sandra se zhluboka nadechla nosem a naplnila si plíce svěžím jarním vzduchem. Les už zase ožívá, pomyslela si. Připravuje se na vlnu nového života a… HE-HEEE-PČÍÍÍK! … a bohužel i na začátek mých alergií.

S výjimkou těch alergií ale Sandra tuhle roční dobu v lese vždycky zbožňovala. A i když ji ze strmého výstupu vzhůru na kopec bolely svaly, dlouhý návrat domů s Everestem a Vodnářem, při němž střídali svižnou chůzi s osvěžujícím klusem, si užívala.

Světlezelené mladé lístky bříz začaly právě zvolna ustupovat nefritově zelenému jehličí borovic a smrků, když se Sandra náhle zastavila. V tmavých stínech hustého lesa cosi číhalo. Zaleskla se odtud dvojice žlutých očí.

Kapitola druhá

Sandra žluté oči okamžitě poznala. „Baaa-zaaal-kooo!“ zavolala tak, aby si mohla každou slabiku svého oblíbeného jména patřičně vychutnat. Byla to Bazalka, samice ze Sandřiny vlčí smečky.

Bazalka byla beta vlčice, tedy druhá nejvýše postavená vlčice ve smečce. Sandra si nikdy nebyla tak docela jistá, jestli je skutečnou alfou Everest, nebo jestli ten titul nepatří spíše jí samotné. Everest byl jasným vůdcem smečky v některých záležitostech, ale v jiných tu roli zastávala spíš Sandra. Bylo to hodně neobvyklé uspořádání – v neposlední řadě proto, že Sandra byla člověk –, ale oni také byli neobvyklá smečka a uměli toho využít ve svůj prospěch.

Bazalka, štíhlá a atleticky stavěná vlčice, vyšla z houštiny a přitočila se bokem k Sandře. Byla čistě bílá, měla nádherné jantarově žluté oči a jméno dostala po fialově kvetoucích divokých rostlinkách, při jejichž oždibování bývala často přistižena.

„Ahoj, děvče, jak se daří?“ zeptala se Sandra a pohladila Bazalku po hebkém hřbetě. Bazalka se přikrčila k zemi, aby dala Sandře najevo, že si na ni může nasednout.

„Uvidíme se v jeskyni,“ křikla ještě Sandra přes rameno na unaveně vypadajícího Everesta a Vodnáře, když jemně přehazovala nohu Bazalce přes záda.

Bazalka se rozběhla tajgou k jejich společnému domovu. Sandra se položila hrudí na Bazalčina záda a ovinula paže kolem širokých vlčích plecí, což byl pro vlčici signál, že může utíkat i rychleji. Bazalka byla nejrychlejší běžkyní ve smečce – byla tak rychlá, že když se rozběhla tryskem, okolní stromy utvořily zelenou šmouhu jen příležitostně protínanou stříbřitou kůrou bříz a modřínů. Sandra zavřela oči a položila si tvář na Bazalčin hebký krk. Z dnešní náročné záchrany byla vyčerpaná, ale důvěrně známý rytmus vyrovnaného vlčího kroku ji jako vždycky zvláštním způsobem uklidňoval.

Sandra vlastně neměla ponětí, jak se to seběhlo, že začala žít v tajze se smečkou šesti arktických vlků. Jen velmi rozmazaně si vzpomínala na pach kouře a spáleniny, a že když se probudila v lese obklopená vlčí smečkou, strašlivě ji bolela hlava. Kdykoli se pokusila přesně rozpomenout, jak skončila kdesi uprostřed tajgy nebo s kým žila předtím, bylo to stejné, jako když se člověk snaží sevřít v ruce pramínek kouře – nic.

Tenkrát to byl den plný silných zážitků, ale přesto na něj dnes nevzpomínala špatně. Od vlků cítila jen teplo a starostlivost. Vzpomínala si, jak vysoký, majestátní Everest stál a na všechny dohlížel, zatímco jí Doktor, bílý vlčí samec s velmi hustým kožichem, čistil jazykem šrám na koleni. Bazalka a Sofie, druhá samice ve smečce, ležely každá po jednom jejím boku, takže byla pohodlně zabořená do jejich teploučké srsti. Když se jí po tvářích rozkutálely slzy, Vodnář jí je setřel svým mokrým čenichem. Něco k ní čumákem přistrčil – byla to ryba, kterou ulovil v nedalekém potoce a kterou pro ni nějakým záhadným způsobem dokázal stáhnout a očistit. Sandra rybu poslušně snědla. Lumpík, nejmladší člen smečky, zatím seděl opodál a tvářil se zmateně a zvědavě. Byl tehdy ještě štěně.

V době, kdy ji šestice vlků našla, měla Sandra na tak malou dívenku celkem působivou slovní zásobu. Ať se jí tenkrát přihodilo cokoliv, zdálo se, že to vymazalo veškeré její vzpomínky na rodinu, přátele i školu, aniž by to však jakkoliv poznamenalo její inteligenci. Měla ráda čtení a psaní. Vždycky také milovala přírodu a zvířata, a tak o divočině, která ji náhle obklopila, už spoustu věcí věděla. Odhadovala, že když se to stalo, muselo jí být něco kolem osmi let. Od toho nezapomenutelného zářijového rána uplynuly už čtyři zimy, takže Sandra tipovala, že jí teď musí být zhruba dvanáct let.

A nyní, když uháněla lesem na Bazalčině hřbetě, se Sandřiny myšlenky obrátily k té nejobvyklejší (a také nejbolestnější) otázce, která ji neustále pronásledovala a nedala jí spát: Co se stalo s jejími lidmi? Musela mít přece nějakou matku a otce – ale kde je jim konec? Vídala, že i zvířata opustila svá mláďata v lese. Skoro pokaždé to bylo proto, že byla matka přesvědčená, že mladí nepřežijí. Ale Sandra přece nebyla nemocná. Když ji našli vlci, byla trošku poraněná, ale zdravá a dobře živená. Určitě ji měl někdo rád, tím si byla jistá.

Takže kde jsou ti lidi, kteří se o mě tak dobře starali? ptala se už zase v duchu. Ztratila jsem se jim? Hledali mě někdy… a vzdali to? Uvažovala, že své rodiče půjde hledat, už mockrát. A věděla přesně, kde by měla začít pátrat – v malé vesnici, která hraničila se západním okrajem tajgy. Sandra si myslela, že kdyby se tamních lidí vyptávala dost dlouho, nakonec by své rodiče mohla najít. Jenže vzhledem k tomu, že si o nich nic nepamatovala, si nebyla tak docela jistá, jestli je chce najít.

Navzdory občasnému dumání o svých rodičích však Sandra život v tajze se svou vlčí smečkou milovala. Lidi zahlédla v lese už mnohokrát a z toho, co viděla, jí jejich svět příliš lákavý nepřipadal. Byli mezi nimi bezcitní lovci se svými puškami a luky, kteří chtěli zabíjet zvířata, jež měla ráda. Byli mezi nimi nezvedení dospívající, kteří házeli kameny po veverkách a ptácích, i nepořádní táborníci, kteří neměli k lesu žádnou úctu a nechávali za sebou tábořiště posetá nepořádkem. Někdy tu zapomněli něco, co Sandře přišlo vhod, třeba staré oblečení nebo knihy, ale mnohem častěji po nich Sandra musela uklízet, když z lesa odešli. A jednou – toho strašného jara – sem přijela dokonce velká stavební firma se svými zrůdnými stroji. Vykácela velký kus lesa, aby postavila elektrickou rozvodnu, a připravila tak spoustu zvířat o domov. Ta stavba byla snad tím nejhnusnějším, co kdy Sandra viděla. Její drátěné ploty, spletité kabely a kovové věže znetvořily nádherný les, který se pro ni stal domovem.