Přeložil:

JIŘÍ CHODIL

Fiona Valpy: Skřivánek zpívá dál

Vydání první

Copyright © 2020 by Fiona Valpy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2562. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Skylark’s Secret vydaného

nakladatelstvím Lake Union Publishing, Seattle v roce 2020

Český překlad © 2022 Jiří Chodil

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1957-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1958-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Fiona Valpy

Skřivánek zpívá dál

Pro lidi z Loch Ewe,

tehdy i dnes.

Když je mi smutno, cridhe gaolach,

Za noci černé či na moři divém

Pro světlo lásky noha má nalezne

vždy starou cestu k tobě.

Z tradiční skotské písně

Eriskay Love Lilt.

Lexie, 1980

Je to jeden z těch dnů, které přicházejí občas na sklonku léta, kdy obloha i moře jsou zalité sluncem. Takové dny jsou tady u nás na Skotské vysočině dost vzácné, takže člověk si jich musí všímat a ukládat si je do paměti, aby se z nich mohl těšit jako z amuletů štěstí po celou tu dlouhou zimní noc. Zapnu Daisy kabát a přes její vždy rozcuchané kudrny jí přetáhnu vlněnou tammy. I když je na slunci teplo, vítr na kopcích nad crofty, jak se tu říká těm malým bílým domkům, už dokáže štípat a zbarvit nosy a uši až do třešňově rudé barvy. Pak ji zapínám do nosítka a nahazuju si ho na ramena. Rozesměje se, tak jako vždycky, když ji zvedám do výšky, kterou miluje, zaboří mi prsty do vlasů a vyrážíme.

Stoupáme stále výš a výš, necháváme za sebou vody úzkého fjordu Loch Ewe a dech se mi každým krokem více a více krátí. Cesta je stále namáhavější a strmější, kroutí se mezi borovicemi podél potoka, který na své pouti dolů k moři přátelsky žvatlá a zurčí. Konečně se vynořujeme z temnoty, vládnoucí pod stromy, zpět do slunečního světla zalévajícího vrcholky kopců. Bolí mě lýtkové svaly, na chvíli se proto zastavuju, ruce si pokládám na boky a nadechuju se vzduchu, stejně průzračného a studeného jako voda v potoce. Otáčím se a dívám se zpátky na cestu, kterou jsme sem přišly. Dole vidím stádečko bílých domků, rozesetých podél silnice, táhnoucí se po břehu lochu. Ještě chvíli jsou vidět, stačí ale udělat několik dalších kroků, a zmizí – to nás do svého objetí sevřou kopce porostlé vřesem.

Podél okraje cesty se napůl skryté mezi křovisky, pokroucenými jeřáby a břízami ke slunci obracejí primulky, plaché fialky se před námi jakoby snaží skrýt své tváře. Cesta se konečně trochu srovnává, takže se s Daisy můžeme dát do zpěvu. Naše hlasy znějí v čistém vzduchu jasně a zvonivě.

„A půjdeme všichni společně

trhat horský tymián

kolem kvetoucího vřesu.

Půjdeš, děvče, se mnou, půjdeš…?“

Stoupáme ještě výš a pomalu nám docházejí mé vlastní písně, vtom ale naštěstí vyletí z houštiny žlutě kvetoucího jalovce skřivan a vznese se jako malá raketa do modra vysoko nad námi. Rozezpívá se, jeho píseň zůstává viset ve vzduchu a ticho, do něhož zazní, jako by bylo náhle ještě hlubší, snad v kontrastu k perličkám navlečeným na náhrdelníku zvuků, jimiž ho ptáček ozdobil. Zůstávám stát bez hnutí a dokonce i Daisy zadrží dech. Nasloucháme, dokud se ze skřivana nestane malá tečka vysoko nad kopci a jeho píseň neodnese vítr.

Cesta se promění na úzkou travnatou stezku, zvyklou spíše na kopyta ovcí a jelenů než na podrážky bot. Nakonec zahýbáme jejím posledním zákrutem a před námi se objevuje lochan, chráněný v prohlubni ve svahu. Daisy nadšeně mává rukama a směje se, když ho zahlédne. Voda v tůni není skoro vidět, teplo slunečních paprsků probudilo v černi rašelinové hlubiny bílé květy leknínu, které se otevřely a jakoby kouzlem pokryly celou hladinu něžnou pokrývkou.

Uvolním nosítko z ramenou, promnu si rozbolavělá místa, ke kterým se tiskly pevné popruhy, a opřu ho o lišejníkem tečkované zbytky jedné kamenné zídky staré bothy, polorozpadlé chatrče. Rozepínám přezky a vytahuju Daisy ven. Okamžitě se rozbíhá na svých teď již naprosto jistých nožičkách, ne jako před dvěma roky, když jsme sem přišly poprvé, červené holínky se jí boří do mechem porostlé půdy. Včas ji ale chytám, objímám ji a bořím jí obličej do tepla ohbí krku. „Tak to ne, slečno Rychlíku! Voda může být nebezpečná, vzpomínáš si, co jsem ti říkala? Chytni se mě za ruku a půjdeme se tam podívat.“

Doškobrtáme se k okraji vody a mezi rákosím a širokými koláči žlutých květů pohlédneme na místo, kde se na vlhké půdě rýsují vydří stopy – mezi škrábanci vyrytými do bláta ostrými drápy zvířete je dobře viditelná i hluboká brázda vytvořená těžkým ocasem.

Když skončíme s průzkumem břehu, usadíme se na mém kabátě v malé, mechem obrostlé prohlubni, kryté před větrem štítovou zdí bothy. Střecha starobylého stavení – kdysi to mohl být stejně tak výstavný dům jako letní přístřešek pasáka ovcí z hor – se úplně propadla a zbyla z ní jen rozpadající se skořápka zdí, připomínající vykotlaný zub, a zčernalé ohniště pod komínem. Daisy si hraje na to, že má čajový šálek a podšálek z leknínu, který jsem pro ni utrhla, pilně si brouká a nalévá mi z imaginární konvičky čaj, já se z našeho posedu u lochanu dívám na širé vody fjordu – lochu, které se rozprostírají pod námi. Světlo klouže po jeho hladině, odráží se od ní jako kámen-žabka, hozený šikovnou rukou, rozpadá se na střípky a oslňuje oči zvyklé spíš na šeď podzimní oblohy.

A najednou mám pocit, že světlo se mě rozhodlo oklamat ještě více. Je to jenom pár okamžiků, ale byla bych přísahala, že ve fjordu vidím zakotvené trupy velkých lodí. Možná to ale není klam způsobený světlem. Možná to jsou přízraky, stíny, které tu zůstaly z let, kdy byla zátoka tajným shromaždištěm lodí. Možná jsou to duchové všech těch plavidel. Zamrkám, a trupy mizí. Zůstává jenom voda zátoky, ostrov na jejím konci, který ji jakoby uzavírá a vytváří jenom úzké plavební kanály po obou stranách, a otevřené moře za ním.

Sluneční kotouč náhle překrývá mrak, a jak světlo mizí, najednou si uvědomuju přítomnost temné hlubiny lochanu, skryté pod vrstvou bílých květů leknínu. Z hřebene kopce se na nás tiše dívá laň, když ale pozvednu hlavu, abych se pohledem setkala s jejíma očima, vytratí se. A pak jsou stíny zase pryč a vše znovu ozáří sluneční paprsky. Ze svahů nad námi se opět rozezvučí skřivánčí píseň. Kéž by byl skřivan schopen doplnit melodii o slova. Kéž bych se mohla dozvědět všechno to co ví on!

Protože tohle místo – ukryté vysoko nad mořem v náručí kopců – bylo a je místem tajemství. Místem, kde začínaly a končily životy. A kde jediným svědkem toho všeho byli skřivani a jeleni.

Vraťme se o tři roky zpět, kdy to všechno začalo pro mě. I když… Kdy to vlastně opravdu všechno začalo?

Lexie, 1977

Spěchám po ulici, proplétám se mezi davy lidí a hodiny na Piccadilly Circus mi říkají to, co už přece dobře vím: J-D-E-Š-P-O-Z-D-Ě. Jenže tenhle konkurz je moje velká šance! Šance na hlavní ženskou roli v inscenaci, kterou budou dávat na West Endu. Jak spěchám, klopýtnu špičkou boty o dlažební kostku, zakopnu, zalapám po dechu náhlou bolestí a vrazím do kolemjdoucího.

„Promiňte,“ zamumlám. Ani nezvedne hlavu, aby mě vzal na vědomí. Nestojí o mou omluvu. Oba spěcháme dál, pohlceni hektičností svých životů.

Už jsem si na to zvykla, na tu neosobnost města. Zpočátku, před lety, mi ale stěhování do Londýna přišlo moc těžké. Stýskalo se mi po Správcově domku, té staré hájovně nad fjordem Loch Ewe, tak moc, až to bolelo. A ještě víc se mi stýskalo po mámě. Byla to moje kamarádka, důvěrnice a největší opora. Často jsem na ni myslela, jak žije sama v tom malém bílém domku u lochu. Město bylo naproti tomu plné lidí a světel a zvuků dopravy. Dokonce ani šálek čaje mi tu nechutnal stejně jako doma na Skotské vysočině. Konvice v kuchyni v mém bytě byla plná vodního kamene barvy hlenu, který se uvolňoval do vody při vaření.

Současně se mi ale v okamžiku, kdy jsem opustila místo, jemuž vládl panský dům Ardtuath, jakoby ulevilo. Anonymita města byla po klaustrofobii světa okolo lochu vítaná. Ani jsem nevěděla, jak moc mě tíží život v malé komunitě, kde o vás každý ví úplně všechno, nikdo si ale nenajde čas na to, aby se zastavil a opravdu uvažoval nad tím, co jste a co se s vámi děje. Nový život mi dával svobodu, jakou jsem doma neměla, a já byla odhodlaná vykročit vstříc budoucnosti, aniž bych se jedinkrát ohlédla.

V divadelní škole, kam jsem se dostala jako stipendistka, jsem si brzy našla přátele a začala si zvykat. Byly to ale dlouhé a vyčerpávající hodiny – tanec, zpěv, herectví – a já si po nějaké době uvědomila, že ruch velkoměsta úplně nahradil starou realitu, v níž jsem byla zvyklá žít, realitou novou, na první pohled mnohem více okouzlující.

Ve skutečnosti ale ta nová realita vlastně vůbec tak moc okouzlující nebyla. Bylo to jako jevištní kostýmy a mejkap – z dálky úchvatné, pod ostrou září reflektorů ale rychle ztrácejí kouzlo. A zůstává jenom faleš a pocit lepkavé špíny. Převlékaly jsme se ve stísněných šatnách, soupeřily o místo před zrcadlem mezi změtí šatů, líčidel a sponek do vlasů, všechno bylo pokryté jemnou vrstvou pudru, který jsme používaly k zafixování mejkapu a k tomu, aby se tak moc neleskl. Vzduch těžce čpěl potem, zatuchlými parfémy, vlhkem a smogem, který jsme si na kabátech přinášely z londýnských ulic. Přesto jsme se tvářily, že žijeme ten nejlepší z možných životů, štěbetaly jsme spolu, abychom se zbavily nervozity, která nás svazovala před vystoupením. To všechno bylo samozřejmě v okamžiku zapomenuto s přívalem adrenalinu doprovázejícím těch pět minut ve světle ramp.

Postupně jsem se naučila chodit kilometry a kilometry ulicemi, kde byl vzduch tvořen zatuchlým dechem sedmi milionů lidí a nebe nad našimi hlavami bylo siluetami domů a dráty rozřezáno na špinavě šedé obdélníky, k nimž se ze stínu mezi domy leckdy ani nedalo dohlédnout. Bylo to na hony vzdálené obloze nad Loch Ewe, která se klene jako ničím nepřerušená báň od kopců až k obzoru. Zvykla jsem si na to, stejně jako na londýnské roční doby. Nebo spíš na to, že zde žádné roční doby nejsou. To, který je měsíc, se dá poznat snad jen z měnící se výzdoby výkladních skříní. Dokonce i uprostřed zimy se zdá, že město vytváří vlastní teplo, které stoupá z vlhkých chodníků a sálá z cihlových zdí domů. Zpočátku mi občas chyběl ten pocit divokosti, který s sebou přináší skotské počasí, nespoutaná síla vichřice valící se na pevninu z Atlantiku, dech vyrážející chlad jasného mrazivého rána a první slabé, ještě nesmělé teplo jarního dne. Rychle jsem ale pochopila, že své ručně pletené svetry můžu a musím pohřbít vzadu v komodě v ložnici a nahradit je bavlněnými topy, obepínajícími postavu, a splývavými košilemi, takovými, jaké nosí ostatní studenti, mnohem vhodnějšími do dusna konkurzních místností a spíše schopnými upoutat pozornost agenta nebo producenta. Naučila jsem se pít kávu místo čaje, i když jeden šálek stál víc než celá sklenice instantní kávy, kterou máma kupovala v obchodě v Aultbeji.

Přikrčím se v uličce, vedoucí podél divadla, a ramenem otevřu dveře. Žaludek se mi zvedá nervozitou a já polykám žluč, která mi stoupá v krku, což mému hlasu ani trochu nepomůže. Posledních několik měsíců bylo stresujících. Končila jsem své angažmá v Carouselu (Kolotoči), takže bylo jasné, že na mě čeká znovu celý ten vyčerpávající proces, vlastně taky kolotoč, ale teď pro změnu konkurzů. Špatně jsem jedla i spala. Říkala jsem si, že ta úzkost je naprosto pochopitelná, vzhledem k situaci v práci a obavám, jak zaplatím nájem, když mi peněz na účtu neustále ubývá. Ale byla tu ještě jedna věc, mnohem horší. Uvědomění, které se v posledních týdnech pomalu, ale jistě měnilo v jistotu: Piers o mě ztrácí zájem. Mohla jsem jenom doufat, že pokud dostanu tuhle roli, tuhle vysněnou roli, bude mě zase milovat. Možná se nám podaří znovu zažehnout vášeň a vzrušení z těch prvních dnů, a všechno bude v pořádku.

Připojím se k ostatním, které se mezitím už shromáždily v zákulisí, setřesu si prach a kapky vody z kabátu, prsty si prohrábnu vlasy a uhladím neposlušné rusé kadeře, aby připomínaly nějaký účes. „Omlouvám se,“ usměju se na asistentku produkce, která si na tabuli odškrtává moje jméno. I ona se usměje, jenom ale kraťoučce, formálně, takže to vlastně ani žádný pořádný úsměv není, a pak se otočí. Poznávám jednu dvě své konkurentky: svět hudebního divadla je malý. Vyhýbáme se ovšem pochopitelně vzájemnému pohledu, soustředíme se na to, abychom udržely nervy na uzdě, a posloucháme první uchazečku o hlavní ženskou roli. Boj o tuto roli bude velký – tisk je už teď plný spekulací o obnovené premiéře na Broadwayi a londýnská představení jsou vyprodaná předem.

Snažím se zhluboka dýchat a soustředit se na ztvárnění role Máří Magdalény, ale v myšlenkách mně to nedá, abych se nevracela k úplně jinému konkurzu.

Bylo to před dvěma lety a v úplně jiném divadle. Ucházela jsem se o roli v inscenaci Chorus Line, kterou režíroval skvělý Piers Walker, jehož hvězda na scéně West Endu právě stoupala.

A právě on si mě vybral! Na konci vyčerpávajícího dne mě pozval na skleničku. Řekl mi, že mě v představení chce, i když jsem prý spíš zpěvačka, která umí tančit, než tanečnice, která umí zpívat, což byla původně ta, kterou hledali. Řekl mi, že zářím a že mu připomínám narezlou Audrey Hepburnovou. Později večer se mi svěřil, že nikoho takového, jako jsem já, ještě nepotkal. Že mám mimořádný talent a že by mi mohl pomoci s kariérou. A když jsme potom v noci leželi v posteli v mém ošuntělém bytě, sliboval mi, že budu jeho múzou a že spolu prorazíme až na samotný vrchol branže.

Vstřebávala jsem všechno, co mně říkal, stejně žíznivě, jako jsem vypila sklenku vína v té hospodě za Drury Lane. Jak jsem byla naivní! Obojí mi to šlo přímo do hlavy, obojí mě obloudilo.

Teď jsem ale o dva roky starší, poblouznění vyprchalo a život se změnil v realitu. V poslední době se Piers začínal z divadla vracet stále později a později a nejednou zmínil jméno nějaké nové hvězdičky, která, jak mi zdůrazňoval, opravdu chápe jeho vizi a režírovat ji je pro něj naprostým snem. Začínala jsem si uvědomovat, že na obdivu publika mu záleží mnohem víc než mně. Život, to je pro něj divadelní představení a stejně jako kus, který režíruje, má i v něm všechno svůj řád… stejně jako v jeho vztazích. Na začátku je nadšení, pak to ztrácí půvab novosti, a on se přesune dál. Já se ale stále držím naděje, že to budu právě já, kdo to všechno změní. Že to budu já, kdo ho přiměje zůstat.

Neustálá úzkost si na mně začala vybírat daň. V noci jsem nespala a trpěla nevolnostmi. Začalo se to projevovat i na mém hlase, což jsem pochopitelně nikomu nepřiznala. Možná jsem ho trochu přetížila, protože jsem se snažila připravit pro konkurzy i na role, které byly mimo můj normální hlasový rozsah. Ale nemohla jsem o sobě začít pochybovat. Věděla jsem, že se musím prosadit, že musím podat výkon, který mi zajistí hlavní ženskou roli v muzikálu Jesus Christ Superstar.

„Alexandra Gordonová.“ Asistentka produkce zavolala mé jméno. A tak vstupuju na jeviště, zhluboka se nadechuju, rozhodnutá, že i když mi srdce naráží na hrudní kost jako křídla uvězněného ptáka, můj hlas se vznese na svobodu, stejně lehce jako skřivani, kteří létají nad kopci obklopujícími můj bývalý domov u jednoho zapomenutého skotského fjordu.

Uspěla jsem! A několik dalších týdnů je Piers stejně pozorný jako dřív, nosí mi květiny a bere mě na večeře. Bude to v pořádku, říkám si a s úlevou si oddechnu. Ale jakmile začnou zkoušky, vypadá to, že mám čím dál tím větší potíže ze sebe dostat vysoké tóny. Režisér je naštvaný, a když se mnou mluví, vidím mu v očích pochybnosti, zda si pro tu roli vybral správně. Jednoho dne si mě má hlasová poradkyně vezme stranou a zeptá se mě, jestli jsem v pořádku.

„Je mi dobře,“ přinutím se k úsměvu, který je hodně hraný, protože se na něj ve skutečnosti necítím. „Mám za sebou pár těžkých měsíců, ale už se zase dostávám do pohody. Taky jsem měla nějaké žaludeční potíže, ale už se dostávám i z toho. Byla jsem trochu z formy, ale hlas budu mít určitě v pořádku, až se úplně zotavím.“ Doufám, že to zní tak, aby mi uvěřila. Ve skutečnosti se mi zrovna dneska ráno po kousku toastu a šálku kávy udělalo strašně špatně, překonala jsem to a přišla jsem do práce.

„Dobře.“ Podívá se na mě pochybovačně. „Ale, Alexandro, už jsem to jednou zažila. Doufám, že ti nevadí, že se ptám tak přímo… nejsi těhotná?!“

Jakmile to vysloví, najednou to vím. Jako bych to věděla už dávno, jen jsem si to nepřipouštěla. Automaticky si sáhnu rukama na břicho, cítím, jak mi z tváře vyprchává krev. Těhotná Máří Magdaléna nebude na jevišti vypadat dobře, přestože by se to u ní dalo předpokládat. Vlastně by se to u ní dalo nazvat jako jisté riziko povolání. Zakymácím se, zdá se mi, že se kolem mě hroutí stěny.

Poradkyně mě posadí na stoličku v rohu zkušebny a přitiskne mi hlavu ke kolenům, abych neomdlela.

„To se může stát,“ vysvětluje. „V těhotenství mohou hormonální změny způsobit otok hlasivek, a to pochopitelně ovlivní tvůj pěvecký rozsah. Napínáš je, abys dosáhla na vysoké tóny, a to může vyvolat jejich krvácení. Měla bys navštívit odborníka a nechat se vyšetřit. A rozhodně si na nějakou dobu dopřej hlasový klid.“

Piersův vztek mi připomíná bouři, která se na skotské pobřeží občas přižene z Atlantiku. „Tak to je naprostá katastrofa,“ prohlásí, když mu večer řeknu, že jsem byla u doktora. Potvrdil mi, že jsem těhotná a že mám na jedné hlasivce něco, co vypadá jako léze. Natahuju k Piersovi ruce, zoufale potřebuju, aby mě objal, ale on mě odstrčí.

„Budeš se toho muset zbavit,“ prohlásí a žár jeho vzteku se změní v chladný, tvrdý hněv. Odvrací se ode mě a nalévá si velkou skotskou.

Na okamžik jsem zmatená, protože si myslím, že mluví o té lézi. Pak ale oněmím hrůzou, protože mi dochází, že má na mysli dítě. Potrat je sice legální už dobrých deset let, ale já o něm jako o možnosti neuvažovala ani na vteřinu. Už teď cítím k tomu dítěti vztah, který je zároveň ochranitelský i láskyplný.

Napije se whisky a pokračuje: „Zbav se toho, a když budeš potřebovat operaci krku, nějak se to vyřeší. Nechceš přece o tuhle roli přijít!“

Hlavu mi zaplňuje bílá prázdnota a já nedokážu pořádně myslet. A pak i přes ten zmatek a strach zaslechnu kdesi v hlavě matčin hlas, jak v kuchyni ve Správcově domku zpívá o lásce a ztrátě:

„Opustíš snad svou lásku pravou?“

Já se ptát nemusím, odpověď znám. Vím, co Piers udělá. Opustí mě, stejně jako opustil i celý náš vztah.

A pak se najednou rozptýlí i ta prázdnota v mé hlavě a já prostě vím. Budu mít dítě a budu ho vychovávat sama. Snad se časem spraví i ten můj hlas. Hlasová poradkyně říkala, že je šance, že všechno bude zase v pořádku, pokud škody, které jsem na něm napáchala, nebudou příliš velké. Budu muset navštívit odborníka, abych měla jistotu. Ale to teď pár měsíců počká. Mám stranou nějaké peníze, ze kterých v krajním případě můžu žít, dokud se dítě nenarodí, pak budu moci znovu nastartovat kariéru. Není to její konec, jen se na chvíli pozdrží. Koneckonců i jiné zpěvačky dokázaly zkombinovat děti a kariéru. Proč bych to nemohla dokázat i já?

Skotská už mezitím Piersovi rozvázala jazyk, protože když mu řeknu, ať jde pryč, spustí takový proud nadávek, až se bojím, co by mohl udělat našemu dítěti, až přijde na svět. Říká mi, že už se mnou nechce mít nic společného, že jsem sobecká, když jsem se takhle rozhodla, že jsem stejně sebestředná jako každá jiná herečka, kterou kdy potkal. „Nejspíš to stejně ani není moje děcko.“ Natáhne si bundu, a když rozrazí dveře, ještě na mě vyštěkne: „Není divu, že ti tu roli dali – každý pozná kurvu, když ji uvidí!“

Praštím za ním a za jeho nenávistí dveřmi. Konečnost toho zvuku se odráží od stěn. A pak se zhroutím na zem a ležím schoulená na špinavých dlaždicích v hale, kolena mám přitažená k sobě, abych ochránila jiskřičku nového života uvnitř, a vzlykám do dlaní. Cítím se úplně sama.

Jedno je ale jisté, můj život je teď v Londýně.

Do Skotska se v žádném případě nevrátím!

Lexie, 1978

Vracím se do Skotska! Daisy naštěstí spí, připoutaná v autosedačce, a to už od chvíle, kdy jsme projely Invernessem. Je mi sice jasné, že večer ji nebudu moci dostat do postele, i tak jsem ale vděčná za to, že budu mít na těch posledních pár mil klid. Vypínám kazetový přehrávač, protože už mi z našeho společného poslouchání dětských říkanek a melodií ze seriálů z West Endu začíná být zle. Zkuste si to někdy – dva dny v autě, a neposlouchat nic jiného! Rádio tady nahoře vůbec nemá signál, takže mi nezbývalo než naslouchat hučení motoru a svým vlastním myšlenkám. Klikatá silnice nás vede dál na severozápad.

Když se blížíme k pobřeží, v žaludku se mi usazuje pocit strachu. Od té doby, co jsem před více než tuctem let opustila Správcův domek, dům, v němž jsem vyrostla a v němž maminka prožila celý život, jsem se sem ani jednou nevrátila. Ne snad, že bych neviděla tak dlouho mámu – samozřejmě mě během mé kariéry několikrát přijela navštívit a podle toho, jak o tom mluvila, by si člověk myslel, že tou největší událostí pro ni byla cesta lůžkovým vozem, a ne sledování vystoupení jejího jediného dítěte ve hrách Oklahoma! a  Carousel . Asi jsem ale vždycky považovala za samozřejmé a dané, že bude žít tady, v tom malém kamenném domku na břehu Loch Ewe, kdybych se rozhodla někdy vrátit. Ale vrátit se… to bylo něco, co jsem rozhodně nikdy nechtěla. Nenašla jsem dokonce ani dost sil k tomu, abych uspořádala pohřební obřad v  kirku , když máma zemřela v nemocnici v Invernessu. Bylo jednodušší – a mnohem praktičtější – zařídit jednoduchý obřad v krematoriu ve městě. Cítila jsem pochopitelně zklamání a nesouhlas malé skupinky vesničanů, kteří se vydali na cestu, aby se s Florou Gordonovou naposledy rozloučili. A to přesto, že mi v ten hrozný den podávali ruku a mumlali slova soustrasti.

Nakonec to dopadlo jinak a já se tedy konečně neochotně vracím, protože mi došly jiné možnosti. Ovšem na všechno je už moc pozdě. Máma je pryč. Pořád ještě jako by mi to naplno nedocházelo. Jak bez ní budu žít? Spolu jsme tvořily tým. Dokud jsme měly jedna druhou, nikoho dalšího jsme nepotřebovaly. To ona mi dodala odvahu odejít, povzbuzovala mě, abych se přihlásila na divadelní školu, a pomáhala mi sbalit kufr, když nastal čas, abych odjela. Vždycky jsem věděla, že ačkoli nás dělí taková spousta mil, v duchu je pořád se mnou, když vstupuju na jeviště a zpívám. Ale teď jsem sama, s dítětem, o kterém vím, že se o něm za mými zády bude mluvit jako o parchantovi. Jsou samozřejmě i horší urážky a nepochybuju o tom, že se Daisy v životě setká i s nimi. Klepny si o nás budou povídat na ulicích i před branami kostela. Bude jim jasné, že historie se opakuje a že jablko nedopadne nikdy daleko od stromu. A že je to zvláštní, ale nakonec asi pochopitelné, že holka, co byla sama nemanželská, dopadla, jak dopadla poté co odjela za divadlem do velkého města. Ano, nejspíš mi přiznají, že hlas, ten jsem na to měla, pak ale zavrtí hlavami a do větru pustí to své, jestli jí to stálo za to.

Auto najede na mříž, kterou sem dávají místní dobytkáři, protože se na ní krávy bojí a neutečou přes silnici, se zarachocením se otřese a vyděšená Daisy se probudí. Zakvílí, a když zjistí, že je pořád připoutaná v autosedačce, začne se kroutit a snaží se dostat ven. Rozladění postupně přerůstá v plnohodnotný a pořádně výživný záchvat vzteku.

„Dobře, zlatíčko,“ říkám. „Už tam skoro budeme. Jen se ještě na chvíli zastavíme v obchodě.“

Nejradši bych ovšem proklouzla vesnicí jako duch, projela kolem starých sloupů brány, které označují vjezd na dávno opuštěné panství Ardtuath, i když tady se mu říká nejspíš pořád Velký dům, a zamířila rovnou do Správcova domku, jak se zase tradičně nazývá obydlí, které dostával k užívání hajný, porybný a polesný, zaměstnaný na panství. Chtěla bych si ještě pár hodin zachovat ty drahocenné poslední střípky anonymity. Ale stejně tak moc toužím po šálku čaje – a taky po skleničce něčeho silnějšího. A budu potřebovat něco k večeři. Je mi jasné, že v domě, který je už několik měsíců prázdný, nebude nic k jídlu.

Ze všeho nejvíc mě ale, pokud mám být upřímná, děsí představa, jak odemykám dveře a vstupuju do chladného, potemnělého ticha místností, které byly dříve plné života a světla. To, že se stavím v obchodě, jenom oddálí okamžik, kdy budu muset čelit pravdě, kterou jsem se tak dlouho snažila ignorovat. A ztrátě. A pocitu viny. A zármutku.

Zastavím před obchodem a zasténám, protože mi nos neklamně prozradí, že Daisy, která teď už ječí, jako by ji brali na nože, vůbec, ale opravdu vůbec nevoní. „Promiň, holčičko, budeš to muset ještě pár minut vydržet, než se dostaneme domů.“

Vybalancuju si ji na boku a posílám k nebesům krátkou modlitbičku, aby byl obchod prázdný. Strčím do dveří, zvonek zacinká, i když náš vstup ohlašuje mnohem lépe řvoucí Daisy. Modlitba zřejmě nebyla vyslyšena, jak už se to modlitbám často stává. Otáčí se ke mně několik hlav.

„Ale, Lexie Gordonová, to jsi ty! Tak se konečně vracíš domů do Ardtuathu!“

Daisyin jekot na chvíli utichl, zřejmě se už opravdu potřebovala nadechnout, takže vyměněné pozdravy zazní v nastalém tichu zvlášť hlasitě a připomenou mi, že Alexandra Gordonová, hvězda muzikálů, jejíž jméno se tisklo velkými písmeny na plakátech ve West Endu, je pryč. Tady jsem – a pro všechny vždycky navždy budu – Lexie ze Správcova domku.

„Zrovna jsme si tady všechny říkaly, že to auto nepoznáváme, a myslely jsme si, že to musí být nějaký turista. A podívejte se na tu holčičku, babička – ať její duše odpočívá v pokoji – na ni byla vždycky tak pyšná.“ To už se k nám řítí Bridie Macdonaldová a proud jejích slov mě omývá jako vlna. Když se konečně zastaví, aby se nadechla, zavrtí se a chřípí se jí chvěje – to k ní zrovna dolehne sytá vůně, unikající z Daisyiny pleny.

„Ahoj, Bridie.“ Neurčitě kývnu na pozdrav i ostatním, změti tváří u pokladny, příliš stejných a příliš zahalených na to, abych dokázala rozpoznat jednotlivce. Poposunu si Daisy na rameno, natáhnu se pro košík a začínám procházet uličky obchodu, abych našla, co potřebuju. Bridie mě následuje, vyptává se a rozptyluje Daisy, která zase začíná křičet.

Odpovídám tak zdvořile, jak jen dokážu. „Ano, jsem zpátky. Ano, už je to dlouho. Ano, je to tak, po dni v autě není Daisy moc reprezentativní. Jen jsem se zastavila, abych si koupila pár věcí, pak budeme pokračovat k domku, tam ji dám do pořádku.“

Vrhnu se k polici s čajem a sušenkami, v postupu mi ale brání Daisyino kroucení, Bridiiny otázky a taky pyramida bambusových hůlek se síťkami na lov krevet, kterou jsem nechala zřítit k zemi, když jsem se pokoušela dosáhnout na půllitr mléka.

„Ne, opravdu ještě nevím, jak dlouho tu zůstanu. Ne, nemám žádné plány. Ne, pořád ještě nezpívám. Ano, budu muset uklidit máminy věci. Děkuju, je to velmi milá nabídka, ale nejspíš to zvládnu sama. Ne, zatím nemám v plánu domek prodávat.“

Už jsem na pokraji zoufalství, a tak naházím do košíku ještě pár věcí – čtyři scvrklé mrkve a povadlý pórek a pak láhev toniku. Hledám citron, ale žádný tu není, kromě těch ze zářivě žlutého plastu, tedy lahviček s citronovou šťávou, což ale není to, co bych potřebovala. Nemají ani brambory, a tak popadnu balíček instantní bramborové kaše, a protože je mi jasné, že z těch surovin nic pořádného neuklohním, přidám ještě mražený steak a ledvinkový koláč.

Konečně se dostávám k pokladně. Skupinka místních zatím neprojevila sebemenší snahu se rozejít, mlčky ale zcela zjevně pověřila Bridii rolí svého vyslance, který bude klást otázky, a se zájmem naslouchá mým odpovědím. Nad hlavou se mi jako dravec, připravený se kdykoliv vrhnout dolů a roztrhat svou kořist, vznáší jejich soud. Odložím košík a posunu si na boku promočenou, páchnoucí dceru, vděčná, že konečně ztichla. Když se ale ohlédnu přes rameno, uvědomím si, že utichla ne snad proto, že by vyslyšela mé modlitby, ale kvůli čokoládovým bonbonům, kterými ji Bridie krmí, takže Daisy stékají z pusinky a po zádech mé semišové bundy hnědé stružky.

Tuhle bundu jsem si koupila v nějakém jiném životě, tehdy jsem ještě měla peníze a životní styl, který se hodil k takovému luxusnímu oblečení. Teď ji nosím jenom proto, že si nemůžu dovolit koupit nic praktičtějšího. Je mi ale jasné, jak musí vypadat. Stejně jako její majitelka sem ovšem tahle bunda nepatří.

Usměju se na Morag za pokladnou. Skupina žen sleduje a hodnotí každou položku mého nákupu, pečlivě střehne po tom, jak Morag markuje a pak vše ukládá do kartonové krabice s logem, které mi připomíná… „Jo, a taky láhev ginu, prosím.“

Morag sáhne do jedné z polic za sebou a já se snažím okem nezavadit o žádnou z těch žen, které mě sledují. Jejich soud nade mnou je teď již dokonán, byla jsem zvážena a shledána lehkou. Zaplatím a pak konečně vzhlédnu se statečným úsměvem ke společnosti.

„Ahoj, Lexie,“ osloví mě mladá blondýnka s kočárkem, z něhož doširoka otevřenýma modrýma očima sleduje scénu bezvadně oblečené batole, jen o něco starší než Daisy. Chvíli mi trvá, než blondýnku poznám.

„Elspeth? Ahoj. Ráda tě vidím. Ty máš teď taky malé?“

Ve škole jsme se hodně kamarádily, ale když jsem se přestěhovala na jih, přestaly jsme být v kontaktu.

Přikývla. Ale o další konverzaci zjevně nemá zájem.

Rozpačitě se sehnu, abych zvedla kartonovou krabici s nákupem, v druhé ruce balancuju Daisy. Usmívá se blaženě na Bridii, Morag, Elspeth a ostatní ženy, tváře má zarudlé a řasy slepené slzami.

„Pojď,“ řekne Bridie, „pomůžu ti s tím.“

Snaží se mi vzít krabici s nákupem, ale já vrtím hlavou. Jestli uvidí, že mám auto nacpané až po střechu svými věcmi, bude jí to jasné. Kromě toho, že odvádím velmi špatnou práci při výchově svého dítěte bez otce, bude vědět, že jsem se připlížila zpátky do Ardtuathu, jako bezdomovec, s ocasem mezi nohama, s kariérou v troskách a s několikaměsíčním zpožděním, než abych se postarala o nebohou opuštěnou matku v posledních dnech jejího života.

„Neboj se, já to zvládnu. Mohla bys mi jenom otevřít dveře? Díky.“

Snažím se usadit krabici na kapotu auta a šátrám v tašce po klíčích, plechovka s koláčem se převrhne a dopadne na asfalt. Zpoza výlohy obchodu se naším směrem otáčí několik tváří.

Otevřu dveře a poutám Daisy do autosedačky. Nijak mě nepřekvapuje, že dává z plných plic najevo, co si o tom myslí. Mlčky jí přetáhnu popruhy přes ruce, protože kdybych otevřela pusu, nejsem si jistá, jestli bych se dokázala udržet, nezačala hlasitě a dlouze nadávat, nebo nepropukla v pláč.

Otočím se, abych zvedla koláč ze silnice. Stojí tam Elspeth a její dítě na mě z kočárku hledí velkýma, doširoka otevřenýma očima.

„Tady,“ říká a podává mi promáčknutou plechovku.

„Díky. Nebude to moc dobrá večeře, ale pro dnešek mi musí stačit.“ Plná rozpaků a studu nervózně blábolím.

Elspeth přikývne, podívá se přes okénka auta a všimne si krabice s kuchyňskými potřebami a stolní lampičky, které jsou přitisknuté ke sklu. Chvíli jako by se chystala něco říct, pak si to rozmyslí a otočí kočárek. „Uvidíme se.“

„Jo.“ Chvíli tam jen tak stojím a dívám se, jak veze své voňavé a vyfešákované dítě zpátky po silnici, otáčí se u brány jednoho z domů s výhledem na přístav a pak zabočí s kočárkem do žlutě natřených vchodových dveří.

Uvolním si ztuhlé končetiny, usadím se na sedadle řidiče a zhluboka se nadechnu, než otočím klíčkem v zapalování. „Tak, Daisy,“ řeknu co nejveseleji a doufám, že nezareaguje na to, jak se mi chvěje hlas, „Správcův domek… už jsme tady.“

Druhý den ráno mě probudí klepání. S Daisy jsme byly vzhůru až do ranních hodin, než jsme se konečně zhroutily a upadly do hlubokého, opravdu hlubokého spánku. Takže to, že se obloha prosvětlila blížícím se ránem, jsem ani nezaznamenala.

Za to, že Daisy nemohla usnout, neslo do značné míry vinu ticho – neznámé a černé –, protože moje dcera je zvyklá na hluk dopravy a záři města znečištěného světelným smogem, takže tamější obloha připomíná barvou oranžovou dýni. Než jsem ji přebalila, nakrmila a dočkala se toho, až ponorný ohřívač ohřeje dostatečné množství vody na vlažnou koupel, byla vzhůru a užívala si zkoumání nového prostředí a matčiných věcí, jimiž zde byla obklopena. Není divu, že ji to rozrušilo tak moc, že pak nemohla usnout. Abych jí zabránila ničit ozdoby a fotografie, kterých byl obývací pokoj plný, snažila jsem se otevřít otlučenou konzervu s koláčem a zároveň jsem se pokoušela vyvážit Daisy na boku.

Poté co jsem několik minut zápasila se starobylým otvírákem a promáčknutým kovem, v němž byla ukryta moje večeře, a natrhla si přitom na prstu kůži, takže všude byly jasně červené krvavé skvrny, jsem uznala porážku. Omotala jsem si ránu kusem toaletního papíru, vypnula troubu a nalila si gin s tonikem. Pak jsem vzala Daisy do ložnice a ustlala postel, což byla se zraněnou rukou nepříjemná práce. Někdo se tady o to musel postarat, protože matrace stála u zdi a ložní prádlo bylo vyprané a úhledně naskládané ve skříni.

Věděla jsem, že na půdě je stará dřevěná postýlka, která kdysi dávno stávala v nohách té samé postele v tom samém pokoji, který jsem si teď zabrala pro sebe, ale už jsem byla příliš unavená, než abych tahala z kůlny žebřík, lezla na půdu, snášela odtud postýlku a sestavovala ji. Tak jsem Daisy uložila do hnízda z dek a schoulila se vedle ní na posteli. Ona ale dala jasně najevo nespokojenost. Byla teď čistá a dobře nakrmená, takže usoudila, že je čas na naplnění jejích dalších potřeb – po dlouhém a nudném dni v autě byla připravená na zábavu a hry. I přes to, jak jsem byla unavená a vyčerpaná – fyzicky i psychicky – jsem se nemohla ubránit smíchu, když se převalovala sem a tam a omotávala kolem nás obou peřiny.

Pokusila jsem se jí tiše zazpívat, ale zvuk mého nakřáplého hlasu mi vehnal slzy do očí, a tak jsem toho nechala. Vylovila jsem z tašky s hračkami jejího oblíbeného modrého králíčka a našla obrázkovou knížku. Ale Daisy měla náladu spíš na gymnastiku, a tak jsem ji houpala na břiše, jejíma malýma nožičkama jsem pohybovala jako písty ve snaze ji unavit. Po půlhodině mě ruce bolely skoro stejně jako hlava. Gin se ukázal být jako špatný nápad, usoudila jsem, sebrala Daisy i zpola plnou sklenici a vrátila se do kuchyně. Skleničku jsem nechala na stole vedle láhve ginu, pak jsem prošla do obývacího pokoje a zadívala se z okna.

Staré okenní tabule vždycky propouštěly vítr zvenčí, takže jsem Daisy zabalila do šálu, který jí upletla máma, když se narodila, a jehož mušličkový vzor byl jemný jako ta nejjemnější krajka. Hladila jsem ji po zádech a snažila se ji ukolébat, bílá vlna pod mými prsty byla hebká. Na okamžik mě znovu ochromila představa mámy sedící u krbu, na klíně má jemné klubko téže vlny, pletací jehlice jí poletují. Zavrtěla jsem hlavou a zamrkala, protože jsem byla příliš unavená na to, abych ještě plakala.

Za chalupou vycházel měsíc a vrhal pás světla na jezero. Byl příliv, ale já jen taktak rozpoznávala na písku za okrajem cesty šplouchání vody. Neúnavná a neunavitelná Daisy, naprosto nemající soucit s mou smrtelnou únavou, vrkala a štěbetala, ukazovala buclatým ukazováčkem na okno a vše postupně pojmenovávala svým vlastním jazykem. „-ďka,“ pronesla. „-ďka.“

Noční ticho občas přerušil křik kolihy zpod břehu. Tiše jsem hovořila se svou malou dcerkou a líbala ji na čerstvě umyté vlasy, houpala jsem ji na rameni, když tu nás tichý zvuk motoru přiměl obě vzhlédnout. Malý rybářský člun proklouzl skrz paprsky měsíčního světla a nechal za sebou tančit pruh hvězd v místech, kde lodní šroub rozvířil vodu.

„-ďka,“ řekla Daisy důrazně.

„Já vím, je to nádhera, že?“ usmála jsem se. „Loďka.“

„Uoďka,“ řekla zkusmo Daisy a já se rozesmála.

„Správně, jsi chytrá holka.“

Dívaly jsme se, dokud světýlka ve vodě nepřestala tančit a všechno opět neutichlo. „Pojď, zlatíčko,“ řekla jsem. „Je čas jít spát.“

Ale Daisy měla jiné představy.

Ve dvě hodiny ráno už jsme obě vyčerpáním plakaly. Teprve když brekem usnula, osušila jsem si oči okrajem prostěradla, stočila se kolem ní, přetáhla přes nás obě šál s mušličkovým vzorem a konečně upadla i já do zapomnění…

Klepání na dveře, které mě probouzí, se zprvu jen těžce prodírá mými sny, já se pomalu nořím z hlubin spánku, pluju k hladině a k dennímu světlu, protože hluk neustává a táhne mě vzhůru.

Opatrně, abych nevyrušila Daisy, se vymotám z přikrývek a natáhnu si župan, který vždycky visel na zadní straně dveří ložnice. Rozrážím dveře, připravená postavit se osobě, která v tuto nekřesťanskou hodinu dělá takový rámus.

Slova mi však odumírají na rtech při pohledu na muže, který tam stojí, temná silueta na pozadí ocelově šedých vod lochu, a vítr mu čechrá vlasy.

Překvapeně si rukou přejedu po rozcuchaných kadeřích a trochu si utáhnu šňůru županu.

„Mohu vám nějak pomoci?“ Můj hlas je navzdory jeho vřelému úsměvu ledový.

„Ahoj, Lexie. Jsem Davy Laverock.“ Na chvíli se odmlčí, jako by mi to jméno mělo něco říkat. Nastane trapné ticho, zatímco si lámu hlavu. Ne. Nic. Kromě toho, že „laverock“ je skotské slovo, které máma používala pro skřivany hnízdící v kopcích nad lochem . Nechápavě na něj zírám.

Odvrátí pohled, jeho úsměv mírně ochabne a pak mi podá tašku. „Bridie říkala, že ti mám přinést tohle.“

Vezmu si od něj tašku a nahlédnu dovnitř. Je těžká a je v ní spousta „dřepčíků“, langustám podobných humrů, které rybáři často chytají do sítí. Při pohledu na spleť korálových krunýřů se mi sbíhají sliny v ústech: v rybárnách se neprodávají, ale jsou naprosto vynikající, když se uvaří v hrnci s vodou z  lochu a podávají se s majonézou nebo česnekovým máslem. Námaha spojená s vybíráním masa z jejich ocasů stojí za pár zlomených nehtů.

„Děkuju,“ říkám. „A taky děkuju Bridii.“

„Říkala, že ses právě vrátila. Napadlo ji, že ti to udělá radost.“

Už o mně mluví určitě celá vesnice.

Rozpačitě tam stojíme a já si znovu prohlížím jeho tvář a hledám něco, co by mi ho pomohlo někam zařadit. V počasím ošlehané pleti má výraz člověka, který si je sám sebou naprosto jistý. Očividně sem patří! Rozhodně jsem v okamžiku, kdy jsem otvírala, nečekala, že by mě totožnost toho, kdo stojí za dveřmi, mohla překvapit. Jaksi samozřejmě jsem předpokládala, že budu toho dotyčného znát, stejně jako on bude znát mě.

„Je mi líto tvé mámy,“ pokračuje. „Je v domě všechno v pořádku? Bridie říkala, že se tu párkrát stavila to zkontrolovat. Kdybys potřebovala s něčím pomoct, dej mi vědět.“ Když to říká, podívá se kolem mě dovnitř. Z výrazu, který se mu se mihne ve tváři, vycítím, že jeho pozornost upoutalo něco za mnou. Ohlédnu se a uvědomím si, že je to láhev ginu stojící vedle poloprázdné sklenice. Vím, co si musí myslet. A navíc v tuhle denní dobu. Pohlédnu na kuchyňské hodiny a vidím, že je později, než jsem si myslela – skoro deset. Ale i tak…

Vyzývavě se na něj podívám. „No, nevypadá to moc dobře. Dál jsem se včera s večeří nedostala.“

Pokrčí rameny. „Já tě nesoudím.“

Jo, nesoudíš. Dávám maximálně půl hodiny tomu, než se tuhle pikanterii dozví Bridie.

„Tak si místo toho udělej tady tyhle kraby. Kdybys potřebovala něco jiného, bývám celý den venku, na vodě. Můžeš mi ale nechat vzkaz na molu.“

Trochu se zastydím, když si uvědomím, jak jsem byla nezdvořilá. „Díky, opravdu moc. Nebudu obtěžovat.“

„Neobtěžuješ. Ještě se uvidíme.“

Dívám se, jak míří k landroveru zaparkovanému u silnice, a přitom si píská nějakou melodii. Má široká ramena a pomalou chůzi, tak typickou pro rybáře. Poznávám píseň, protože ji často zpívala máma. Nastupuje a nastartuje, krátce se ohlédne směrem k chalupě a zvedne ruku na pozdrav.

Vyliju zvětralé zbytky včerejšího pití do dřezu a láhev ginu schovám do skříně. Pak strčím do ledničky sáček s humry a zjistím, že si broukám sloku písně, kterou si pískal a jež mi teď zní v hlavě. Dokonce zkusím i pár slov refrénu: „Opustíš snad svou lásku pravou?“ Když slyším, jak se mi láme hlas pohnutím, nechávám toho.

Cosi se vynořuje z hlubin mé paměti. Možná to bylo něco povědomého v těch jeho modrých očích, ale nedokážu to zařadit. Natáhnu ruku, abych ty nejasné myšlenky zachytila, ale vyklouznou mi, a najednou jsou zase těsně mimo dosah, kluzké jako ryby.

Naplním konvici z kohoutku a postavím ji na sporák. Když sundávám starou hnědou konvici z police, přepadne mě smutek tak hluboký, až na okamžik nemůžu dýchat. Maminčin hlas jako by naplnil kuchyni kolem mě, zpívá tu píseň a já si konvici přitisknu k srdci.

„Ach, vykopejte mi hrob hluboký, tak hluboký.

K hlavě a nohám mi dejte kytici růží.

A doprostřed holubici,

Ať lidé vědí, že jsem zemřela z lásky…“

Vždycky měla po ruce konvici s čajem, věčně mi nosila hrnek, ať jsem chtěla, nebo ne. A při pohledu na tu starou konvici si uvědomuju, že to nebyly jen hrnky čaje, které mi dávala. Bylo to jedno z interpunkčních znamének, která pomáhala dávat smysl našemu společnému příběhu. Znamének, která dělila naši tehdejší realitu na příběhy, jež jsem považovala za samozřejmost. Ty šálky čaje byly jen jedním ze způsobů, jak mi několikrát denně dávala najevo, že mě má ráda.

Se slovy její písně, která mi stále zní v hlavě, projdu do obývacího pokoje a sundám z krbové římsy tátovu fotografii. Jeho tmavé oči jsou nevyzpytatelné, skryté na fotce ve stínu. Je to jediná fotka, kterou mám. Jmenoval se Alec Mackenzie-Grant, sloužil u námořnictva a zemřel dřív, než jsem se narodila. A víc o něm nevím. Když jsem mámu otravovala, aby mi o něm vyprávěla, mluvila o tom, jak byl laskavý, jak ji měl rád a jak by měl rád mě, kdyby mě znal. Ale když jsem na ni naléhala, aby mi řekla víc, když jsem se jí ptala na jeho rodiče – své prarodiče – a na jeho život syna lairda na velkém panství, byla vyhýbavá. Vždycky změnila téma a řekla: „Už jsem ti vyprávěla o tom, jak Alec a tvůj strýc Ruaridh vyrazili chytat makrely a viděli žraloka obrovského?“

A přestože jsem tu historku slyšela stokrát, nechala jsem ji vyprávět znovu.

Teprve když jsem dospěla, uvědomila jsem si, jak těžké to pro ni muselo být, když uvažovala o životě, který mohla mít jako paní Ardtuathu, a možná litovala života, který nemohla dát mně. A tak jsem se naučila přestat klást otázky, které ji rozesmutňovaly. Ale vždycky jsem se zajímala o svého otce – kdo vlastně byl a proč se máma zdráhala mluvit o jeho straně rodiny.

Její vyprávění se týkalo nevinnosti dětství, nevinnosti, kterou smetla válka. Je pochopitelné, že mě chtěla před některými věcmi ochránit, že na ně chtěla zapomenout. Teď ale lituju, že jsem se jí na to neptala znovu a znovu. Lituju, že jsem se nedozvěděla jejich příběh. Lituju, že je to část mého vlastního příběhu, která je teď pro mě ztracená.

Položím jeho fotku zpátky vedle fotky mámy. Nemám žádný jejich společný snímek, a to pomyšlení mě mrzí ještě víc.

Konvice začne hvízdat a já si utřu slzu do rukávu županu. Nahřívám čajník, lžičkou do něj nasypu pokroucené čajové lístky z plechové nádoby na lince a nechám je louhovat. Pořádná konvice čaje, přesně tak, jak ho vždycky dělávala moje máma Flora.

A pak uslyším, jak se Daisy začíná vrtět, a spěchám ji zvednout z postele a s úsměvem jí zpříjemnit začátek dne.

Flora, 1939

Flora Gordonová přisypala do sporáku rašelinu a postavila konvici na plotnu. Hladina lochu se právě začínala ve světle svítání zbarvovat do perleťově šedé. Její otec se měl každou chvíli vrátit domů z ranního krmení a ona věděla, že bude potřebovat snídani a šálek teplého čaje.

Už slyšela jeho boty na cestě, doprovázené lehčím pleskáním Braanových tlap. Černý labrador byl vždy po jeho boku, ať už Iain kontroloval koně na poli a pracovní psy v boudě za farmou, nebo byl venku na kopci a staral se o jeleny a lovné ptáky, za které byl jako správce panství Ardtuath zodpovědný.

Tiše si broukala pod nos nějakou melodii a konvice se k ní přidala, mručela a pískala si pro sebe. Postavila na oheň hrnec s ovesnou kaší, která se pomalu vařila celou noc, přidala do ní špetku soli a pořádně ji zamíchala. Pak ohřála hnědou konvičku a lžičkou do ní nasypala sušené zkroucené čajové lístky z plechovky. Její pohyby byly rychlé a obratné, neudělala jediný zbytečný – vše to pro ni byla otázka zvyku.