Medvídek Paddington

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Michael Bond

Medvídek Paddington – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložily Dominika a Lucie Křesťanovy

A Bear Called Paddington
by Michael Bond

Text copyright © Michael Bond 1958

Illustrations © Peggy Fortnum 1958

Cover illustration adapted and coloured by Mark Burgess from the original by Peggy Fortnum

First published in Great Britain by William Collins Sons
and Co Ltd 1958

Translation © Dominika Křesťanová a Lucie Křesťanová, 2010

ISBN tištěné verze 978-80-204-6115-5

ISBN e-knihy 978-80-204-6121-6 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-6122-3 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-6120-9 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Prosím, postarejte se o tohoto medvěda

Pan a paní Fouskovi se s Paddingtonem poprvé setkali na vlakovém nástupišti. Proto mu také dali tak nezvyklé jméno. Tohle nádraží se totiž jmenovalo Paddington.

Fouskovi sem přijeli vyzvednout svou dceru Juditku, která se vracela ze školy domů na prázdniny. Byl teplý letní den a stanice byla přeplněná lidmi, kteří cestovali k moři. Vlaky houkaly, ampliony vyřvávaly, poslíčci pobíhali sem a tam a navzájem na sebe halekali. Vládl tu takový zmatek, že pan Fousek, který ho zahlédl jako první, to musel své ženě několikrát zopakovat, než mu porozuměla.

„Medvěd? Tady na nádraží?“ Paní Fousková se na manžela nevěřícně podívala. „No tak neblázni, Karle. Kde by se tu vzal?“

Pan Fousek si narovnal brýle. „Ale je tu,“ trval na svém. „Jasně jsem ho viděl. Tamhle – u stojanu na kola. Měl na sobě takový prapodivný klobouk.“

Nečekal na odpověď, popadl manželku za ruku a táhl ji za sebou davem kolem vozíku plného čokolády a hrnků s čajem, podél knihkupectví a dírou mezi hromadou zavazadel směrem ke Ztrátám a nálezům.

„Vidíš,“ oznámil pan Fousek vítězoslavně a ukázal do tmavého rohu, „vždyť jsem ti to říkal.“

Paní Fousková se tím směrem upřeně zadívala a ve stínu nezřetelně rozeznala něco malého a chlupatého. Zdálo se, že to sedí na jakémsi kufru a kolem krku to má cedulku s nějakým nápisem. Kufr byl starý a omlácený a na straně měl velkým písmem vyvedeno DOPORUČEN NA CESTY.

Paní Fousková se přitiskla k manželovi. „No vážně, Karle,“ vykřikla. „Vždyť ty máš pravdu. Je to medvěd!“

Zadívala se do kouta pozorněji. Byl to velice neobvyklý druh medvěda. Byl hnědý, popravdě poněkud špinavě hnědý, a na hlavě měl ten nejpodivnější klobouk s širokou krempou, přesně jak pan Fousek říkal. Zpod klobouku na ní upřeně koukaly dvě veliké kulaté oči.

Protože měl pocit, že se od něj něco očekává, medvídek povstal, zdvořile pozvedl klobouk a odhalil dvě černá ouška. „Dobré odpoledne,“ ozval se vysokým, ale zřetelným hláskem.

„Ehm… dobré odpoledne,“ odpověděl pan Fousek nejistě. Chvíli bylo ticho.

Medvídek se na ně zkoumavě zadíval. „Mohu vám nějak pomoci?“

Pan Fousek se trochu zastyděl. „No… víte, my jsme vlastně s manželkou přemýšleli, zda nemůžeme nějak pomoci vám.“

Paní Fousková se k němu sklonila. „Jste velice malý medvěd.“

Medvídek vypjal hruď. „Jsem velice vzácný druh medvěda,“ odpověděl důležitě. „Tam, odkud pocházím, už nás mnoho nezbývá.“

„A to je kde?“ zeptal se pan Fousek.

Medvídek se opatrně rozhlédl kolem sebe a teprve poté odpověděl. „V nejtemnějším Peru. Vlastně bych tu vůbec neměl být. Jsem uprchlík.“

„Uprchlík?“ pan Fousek ztišil hlas a nervózně se rozhlédl. Vůbec by se nedivil, kdyby mu za zády stál policista s tužkou a notesem a všechno si důkladně zapisoval.

„Přesně tak,“ odpověděl medvěd. „Já jsem emigroval, abyste věděli.“ Najednou posmutněl. „Bydlel jsem u tety Lucie, ale ona pak musela do domova pro staré medvědy.“

„To chcete říct, že jste přijel až z Jižní Ameriky úplně sám?“ polekala se paní Fousková.

Medvídek přikývl. „Teta Lucie vždycky říkala, že chce, abych emigroval, až na to budu dost velký. Proto mě naučila anglicky.“

„Ale co jste celou tu dobu jedl?“ zeptal se pan Fousek. „Musíte mít hrozný hlad.“

Medvídek se sklonil, klíčkem, který měl také pověšený kolem krku, odemkl kufřík a z něj vytáhl téměř prázdnou sklenici. „Pomerančovou marmeládu,“ řekl pyšně. „Medvědi rádi marmeládu. A žil jsem v záchranném člunu.“

„Ale co teď budete dělat?“ vyzvídal pan Fousek. „Nemůžete přece jen tak sedět tady na nádraží a čekat, až se něco stane.“

„Ale, já si nějak vystačím… předpokládám.“ Medvídek se předklonil, aby kufr znovu zamkl. Paní Fousková přitom zahlédla koutkem oka nápis na cedulce. PROSÍM, POSTAREJTE SE O TOHOTO MEDVĚDA. DĚKUJI.

Prosebně se podívala na manžela. „Co uděláme, Karle? Přece ho tu nemůžeme jen tak nechat. Ani si nechci představit, co všechno by se mu mohlo přihodit. Londýn je strašně veliký, když nemáš kam jít. Nemohl by na pár dní zůstat u nás?“

Pan Fousek zaváhal. „Ale Marie, miláčku, přece si ho nemůžeme vzít… jen tak zničehonic. A navíc…“

„A navíc co?“ paní Fousková se zatvářila přísně. Podívala se na medvídka. „Vždyť je tak roztomilý. A navíc by dělal báječnou společnost Jonatánovi a Juditce. I kdyby to bylo jen na chvíli. Nikdy by nám neodpustili, kdyby se dozvěděli, žes ho tu jen tak nechal.“

„Všechno je to takové nezvyklé,“ řekl pan Fousek pochybovačně. „Určitě je na to nějaký zákon.“ Sklonil se k medvídkovi. „Nechtěl byste bydlet u nás?“ zeptal se. „Tedy,“ rychle dodal, aby medvěda neurazil, „tedy pokud nemáte nějaké jiné plány.“

Medvídek vyskočil, až mu nadšením málem spadl klobouk. „Jéé, ano, moc prosím. To bych opravdu rád. Nemám kam jít a všichni okolo pořád někam spěchají.“

„No tak jsme domluveni,“ řekla paní Fousková rychle, aby si to snad manžel nerozmyslel. „A každé ráno můžeš mít k snídani pomerančovou marmeládu, a −“ usilovně se snažila přijít ještě na něco, co mají medvědi rádi.

„Každé ráno?“ Medvídek nevěřil svým uším. „Doma jsem ji měl jen při zvláštních příležitostech. Pomerančová marmeláda je v nejtemnějším Peru velmi drahá.“

„No tak ji od zítřka budeš dostávat každé ráno,“ pokračovala paní Fousková. „A o nedělích med.“

Medvídek se zatvářil ustaraně. „Nebude to moc drahé?“ zeptal se. „Víte, já nemám moc peněz.“

„Samozřejmě že ne. Ani by nás nenapadlo po tobě chtít, abys nám platil. Budeme tě brát jako člena rodiny, viď, Karle?“ Paní Fousková se otočila na manžela.

„Jistěže,“ potvrdil pan Fousek. „Mimochodem,“ dodal, „když tedy jdete s námi domů, měl byste asi znát naše jména. Tohle je paní Fousková a já jsem pan Fousek.“

Medvídek zdvořile pozvedl klobouk – dvakrát. „Já vlastně jméno nemám,“ řekl. „Jen peruánské, ale tomu nikdo nerozumí.“

„Tak to ti raději dáme nějaké anglické,“ rozhodla paní Fousková. „Bude to tak o dost jednodušší.“ Pro inspiraci se rozhlédla po nádraží. „Mělo by to být něco výjimečného,“ prohlásila zamyšleně. Jen to dořekla, na jednom z nástupišť zahoukala lokomotiva a vlak se dal do pohybu. „Už to mám!“ vykřikla. „Našli jsme tě na nádraží Paddington, tak ti budeme říkat Paddington!“

„Paddington!“ Medvídek jméno několikrát zopakoval. „To je dost dlouhé jméno.“

„A také velice vytříbené,“ řekl pan Fousek. „Je to moc pěkné jméno. Tak tedy odteď ti budeme říkat Paddington.“

Paní Fousková se narovnala. „Výborně. Takže, Paddingtone, já teď musím vyzvednout u vlaku naši dceru Juditku. Vrací se domů ze školy. Určitě máš po tak dlouhatánské cestě žízeň, tak co kdybys zašel s panem Fouskem do bufetu a on ti koupí šálek čaje.“

Paddington si olízl rty. „Mám velikánskou žízeň,“ odpověděl. „Po mořské vodě má člověk vždycky žízeň.“ Popadl kufřík, narazil si klobouk pevně na hlavu a zdvořile mávl packou směrem k bufetu. „Po vás, pane Fousku.“

„Ee… děkuji, Paddingtone,“ odpověděl pan Fousek.

„Dobře se o něj postarej, Karle,“ volala za nimi paní Fousková. „A až budeš mít chvilku, sundej mu proboha z krku tu cedulku. Vypadá s ní jako poštovní balík. Vsadím se, že když ho takhle uvidí nosič, tak ho strčí do zavazadlového vagonu.“

Když dorazili do bufetu, bylo tam plno, ale panu Fouskovi se přeci jen podařilo najít v rohu stůl pro dva. Když si Paddington stoupl na židli, mohl si pohodlně položit packy na stůl. Zatímco šel pan Fousek pro čaj, medvídek se kolem sebe zvědavě rozhlížel. Když viděl, jak všichni kolem něj jedí, uvědomil si, že má hrozný hlad. Na stole ležela půlka nakousané housky, ale jen po ní natáhl packu, přišla servírka a smetla ji do koše.

„To bys přece nejedl, milánku,“ řekla mu a přátelsky ho poplácala po zádech. „Vždyť nevíš, kde všude se to válelo.“

Paddington měl takový hlad, že mu bylo upřímně jedno, kde všude se to válelo, ale byl příliš zdvořilý, než aby něco namítal.

„Tak, Paddingtone,“ řekl pan Fousek a položil na stůl dva kouřící hrnky čaje a talířek naložený zákusky. „Co tomu říkáš?“

Paddingtonovi se zaleskly oči. „To vypadá moc pěkně, děkuji,“ odpověděl a nejistě se zadíval na čaj. „Ale pít z hrníčku mi moc nejde. Většinou se mi v něm zasekne hlava, nebo mi do něj spadne klobouk a pak to vůbec nechutná dobře.“

Pan Fousek se zamyslel. „Tak si raději dej klobouk ke mně. Naliji ti čaj na podšálek. V lepších kruzích se to sice nedělá, ale myslím, že pro tentokrát ti to všichni prominou.“

Paddington si sundal klobouk a opatrně ho položil na stůl a pan Fousek mu mezitím nalil čaj. Medvídek si hladově prohlížel zákusky. Zamlouval se mu zejména veliký dortík s jahodovou marmeládou a krémem, který před něj pan Fousek položil na talíř.

„Tady máš, Paddingtone,“ řekl mu. „Je mi líto, ale neměli žádný s pomerančovou marmeládou. Snad ti bude i tak chutnat.“

„Jsem tak rád, že jsem emigroval,“ řekl Paddington a natáhl packu pro talíř. „Myslíte, že bude někomu vadit, když si při jídle stoupnu na stůl?“

Než mu pan Fousek stačil odpovědět, už stál na stole a pravou packou pevně svíral zákusek. Byl to veliký dortík, ten největší a nejlepkavější, jaký se panu Fouskovi podařilo sehnat, a Paddington ho měl ve vteřině z větší části na fouskách. Lidé se začali ohlížet a ukazovali si jejich směrem. Pan Fousek zalitoval, že raději nekoupil obyčejný, méně patlavý dortík, ale neměl s medvědími způsoby příliš zkušeností. Zamíchal si čaj a zadíval se z okna, jako by svačil s medvědem na Paddingtonském nádraží každý den.

„Karle,“ hlas jeho manželky ho okamžitě vrátil na zem. „Karle, co to proboha tomu nebohému medvídkovi provádíš? Jen se na něj podívej. Vždyť je úplně celý od krému a jahod.“

Pan Fousek zmateně vyskočil. „Vypadal, že má hlad,“ odpověděl chabě.

Paní Fousková se obrátila na dceru, „Vidíš, takhle to dopadá, když nechám tvého otce pět minut bez dozoru.“

Juditka nadšeně zatleskala. „Vážně u nás bude bydlet, tatínku?“

„Pokud ano,“ prohlásila paní Fousková, „bude na něj asi muset dohlížet někdo jiný než váš tatínek. Jen se podívej, jak chudák vypadá!“

Paddington byl natolik zaujatý dortíkem, že vůbec nevnímal, co se kolem děje. Najednou si ale povšiml, že se mluví o něm. Vzhlédl od jídla a zjistil, že vedle paní Fouskové stojí holčička s veselýma modrýma očima a dlouhými světlými vlasy. Vyskočil, aby smekl klobouk, ale v tom spěchu uklouzl po marmeládě, která se nějakým záhadným způsobem dostala na skleněnou desku stolu. Na kratičkou chvíli měl pocit, že se všechno a všichni kolem něj obrátili vzhůru nohama. Divoce kolem sebe máchal packami a potom, než ho kdokoli stačil zachytit, udělal kotrmelec pozpátku a se šplouchnutím dopadl do podšálku s čajem. Protože byl čaj ještě horký, vyskočil ještě rychleji, než do něj dopadl, a obratem si stoupl do hrnku pana Fouska.