O Kerýskovi

Pohádka o dubovém panáčkovi

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Hátlová

O Kerýskovi – Pohádka o dubovém panáčkovi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Petra Hátlová, 2022

Illustrations © Veronika Balcarová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-253-6052-1 (1. vydání, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-253-6072-9 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-253-6073-6 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6074-3 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

Jak Kerýsek přišel do hájovny

Léto bylo pryč a do Kerského lesa se pomalu a nesměle vkrádal podzim. Sluníčko, i když se ještě snažilo ze všech sil, bylo stále níž a první listy z košatých korun starých dubů se pomalu snášely k zemi. Pod jedním z nich odpočívala srnka Amálka. Dívala se, jak příroda mění barvu ze zelené do červené, a užívala si posledních slunečních paprsků. Když tu ji zničehonic ťuklo něco do nosu. Něco, co se skutálelo z výše koruny dubu dolů. Podívala se a co nevidí! Přímo před jejíma očima stojí panáček. Má zelenou čepičku naraženou do čela a pod ní se smějí dvě veselá očka.

„Kdo jsi a kde ses tu vzal?“ zeptala se udiveně Amálka.

„Kerýsek – jméno mé,“ představil se dubový panáček. Smekl čepičku a pokračoval: „Vyrostl jsem v koruně tohohle stromu.“

Svoje představení doplnil dlouhým pohledem vzhůru, do míst, odkud spadl.

Amálka se nejprve podívala tam, kam ukazoval očima panáček, a pak ke Kerýskovi natáhla hlavu.

„Já jsem Amálka,“ usmála se.

Kerýsek stále očima přeměřoval výšku, ze které spadl na zem, a kdo ví, co mu při tom přeměřování běželo hlavou. Amálka se postavila a zastřihala ušima. Pak zpozorněla a otočila hlavu.

„Slyšíš to?“ zeptala se Kerýska.

Kerýsek se zaposlouchal a taky něco zaslechl – jako by se odněkud přibližovalo dupání a funění. Funění bylo blíž a blíž a najednou se v houští objevila velká chlupatá hlava. Tmavé oči se na chvíli upřely na Amálku a pak sklouzly na zem a pátravě hledaly místo, kde by se dalo rýt a hrabat a rypákem vytrhávat ze země kořínky a vyhrabávat žaludy.

„Prase,“ zašeptal Kerýsek. „A sežere mě.“

„Ale nesežere, to je Róza. To je hodné prase,“ odpověděla Amálka.

„Sežere. Divočáci mají rádi žaludy a podívej se, jak vypadám já.“ Kerýsek se strachy rozklepal.

Amálka se podívala na Kerýska a musela uznat, že má pravdu. Dubový panáček se od žaludů moc nelišil.

„Sedni si na mě a já tě odtud odnesu,“ zašeptala Amálka a sklonila hlavu k zemi. Kerýsek mrštně vyskočil srnce na záda, pevně se chytil její srsti a ona třemi velkými skoky přeskočila cestu a pak klidně kráčela dál vysokou trávou do lesa, pryč od Rózy. Šla pomalu a klidně, míjela velké duby i malé školky s borovicemi, až došla na rozcestí, na kterém stály dva velké úly. Byly vyřezané ze starých mohutných dubových kmenů. Jeden měl podobu statného medvěda držícího na břiše plástve medu a druhý měl podobu včelaře, jemuž na ruce sedí včelí královna. Amálka prošla kolem nich a zamířila k domu. Prošla brankou a proti ní vyrazilo pět velkých psů, tři byli tmaví, skoro černí, a dva byli hnědí. A všichni se sobě navzájem nápadně podobali. Velké hlavy se obrovskou rychlostí přibližovaly k Amálce a Kerýskovi, tlamy měly otevřené od ucha k uchu, hrozivě štěkaly a mířily přímo k nim.

„Utéééč, jinak je po nás!“ křičel Kerýsek, co mu hlas dovolil. Ale Amálka se zastavila a klidně nechala psy doběhnout až k sobě.

„Musíme rychle pryč!“ volal Kerýsek, celý se třásl strachy a choulil se srnce v srsti.

„Ale kdepak. Přišli nás přivítat,“ kývla hlavou Amálka.

To je mi pěkné vítání, pomyslil si Kerýsek. To by si dnes jeden mohl vybrat – zda ho dřív sežere prase, nebo potom psi.

„Tady bydlím a ti psi jsou našeho pana hajného,“ vysvětlila Amálka.

Psi už byli u Amálky a vesele vrtěli ocasy, skákali jí k hlavě a dva největší jí začali olizoval kopýtka.

Přestali štěkat a Kerýskovi se najednou zdálo, jako by se jim ve tváři vykouzlil široký vlídný úsměv, který ho úplně očaroval.

Vtom se otevřely dveře hájovny a z nich vyšel pan hajný. Byl to chlap jako hora, měl huňaté rezavé vousy a pod nohama se mu mihl šestý pes. Měl krátké nožky a dlouhý čumák i tělo, rezavé chlupy mu sahaly skoro až k zemi a pomalu se vydal ke smečce psů.

„Já si říkal, koho to vítají, a to jsi ty, tulačko naše. Kdepak jsi byla?“ ptal se Amálky, natáhl k ní ruku a ta si třemi krátkými krůčky přišla pro pohlazení. „Však už jsi tady Lakymu chyběla. Vyhlížel tě z okna hájovny, odkud přijdeš. Nemá rád, když se touláš.“

Laky, ten malý dlouhý pes, stál pod Amálkou a vesele mával ocasem, který vypadal jako vlaječka. Ostatní psi už nechali vítání Amálky a pro změnu radostně skákali na pana hajného ve snaze domoci se také jeho pohlazení. Ale ten dál hladil jen Amálku. Chvíli po hlavě, pak po krku a najednou se jeho ruka přiblížila ke Kerýskovi, který se choulil v srsti na hřbetě.

„Copak to tady máš?“ zarazil se hajný těsně před tím, než se Kerýska dotkl.

„Já jsem Kerýsek,“ odpověděl dubový panáček. „Amálka mi zachránila život. Měl jsem už namále. Chtělo mě sežrat divoké prase.“

„Naše Róza že by tě chtěla sežrat? To snad ne! Hodnějšího divočáka bys nepotkal široko daleko, však jen proto ji tady v lese nechávám s námi bydlet. Ke Kerskému lesu patří už roky,“ smál se hajný.

„Když už tě Amálka přinesla sem k nám, tak tady s námi zůstaň. Nakonec dubů tady kolem sebe máš dost, tak tu budeš jako doma. A o společnost budeš mít taky postaráno, však se podívej: Laky, to je ten malý, Viki, to je ten tmavý, ten s tou velkou hlavou. Dark, ten má hlavu o něco menší, ale stále dost velkou na to, aby nahnal strach. Jsou jeden jako druhý, a jak by taky ne, však to jsou psí dvojčata. Společně by utáhli snad tolik, co utáhne kůň. Jeden bez druhého nedají ani ránu. Vedle Darka stojí Carmen, klidná psí dáma s velkým rozumem, ale rozčílit, to ona se zase umí. Ta tmavá mrštná psice se stočeným ocáskem, to je Breda. A vedle ní stojí Janinka, naše nejmladší. Srst má hnědou a hebkou jako ze sametu, ale běda, když ji někdo rozzlobí,“ představil hajný Kerýskovi celou svou smečku a každého ze psů při tom představování poplácal po hřbetě. Psi se k němu radostně lísali a dožadovali se dalšího a dalšího pohlazení.