Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Penelope Ward: Nevděčný

Vydání první

Copyright © 2022. THE ASSIGNMENT by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2583. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Assignment vydaného v roce 2022

Český překlad © 2023 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Cover Photographer: Scott Hoover

Cover Model: Jay Byars, Instagram:@iamjaybyars

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2029-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2030-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Penelope Ward

Nevděčný

Kapitola první

Aspyn

„Co se děje?“ zeptala jsem se své nadřízené Laury Rowlingsové, která si mě zavolala do kanceláře.

„Pamatuješ si, jak se minulý víkend ztratil Louie Serrano?“

Pracovala jsem v domově pro seniory Horizons jako koordinátorka aktivit. Pan Serrano byl jedním z klientů, ale minulý týden jsme museli jeho vnuka napomenout za porušení pravidel domova.

„Jo, ten den jsem neměla službu, ale slyšela jsem, že tady kolem toho byl cirkus. Prý ho odsud vnuk bez svolení odvezl.“

„Přesně tak,“ přikývla Laura. „Vzal ho na výlet, aniž by to komukoliv z vedení oznámil. Mysleli jsme, že se Louie někde zatoulal, ale večer ho sem ten pacholek přivezl, jako by se nic nestalo. Přitom pravidla domova zná… vlastně ani nepředstíral, že to nevěděl. A bylo to už podruhé, co něco takového provedl.“

Osobně jsem sice nechápala, v čem je takový problém, když někdo vezme na chvíli ven člena rodiny, ale věděla jsem, že v zařízení platí přísná pravidla a v takovém případě je nutné nejprve požádat o svolení. Jistě by mu nikdo žádné problémy nedělal, ale takhle to vedení i ošetřovatelé brali tak, jako by starého pána unesl z vězení. Klienti našeho domova většinou žádné rodinné příslušníky, kteří by je pravidelně navštěvovali, neměli, takže bylo trochu zvláštní očerňovat někoho, kdo svému blízkému věnuje pozornost. Upřímně řečeno, celý ten „únos“ mi přišel docela roztomilý.

„Má ta situace něco společného s tím, proč sis mě sem zavolala?“ zeptala jsem se.

Laura si povzdechla. „Jistě. Zdá se, že se vnuk pana Serrana přestěhoval ze Seattlu zpátky do Meadowbrooku, aby se v otcově nepřítomnosti staral o dědečka. Jeho otec – syn pana Serrana – je na pár měsíců na cestách po Evropě a tenhle chlapík trvá na tom, že dědeček potřebuje pravidelné procházky mimo náš domov. Teď mu Nancy dovolila, aby ho bral ven dvakrát týdně v předem určenou dobu, aniž by to musel předem hlásit, pokud ho do večeře přiveze zpátky.“

„No, po tom, co mi vykládala…,“ zavrtěla jsem hlavou. „Překvapuje mě, že jeho žádosti vyhověla.“

„No, byla naštvaná… dokud druhý den nepřišel a oficiálně se neomluvil. Ten chlap je docela fešák a dost vytrvalý – namyšlený, ale okouzlující. Viděla jsem ho, když si s ní šel promluvit. Myslím, že si ho Nancy docela oblíbila.“

Zakoulela jsem očima. „Fajn.“

„Ale protože se mu vzhledem k jeho dřívějšímu chování nedá věřit, že bude pravidla dodržovat, Nancy pravidelné vycházky dovolila jen za podmínky, že s ním bude nějaký náš zaměstnanec, který se postará o to, aby se pan Serrano včas vrátil.“

Najednou mi došlo, kam těmi slovy směřuje. „Nech mě hádat… to já budu hlídat toho pitomého vnuka?“

„Nemáme nikoho jiného, koho bychom na to mohli vyčlenit. Jsi jediná, kdo tu nemusí být celé dny. Prostě pojedeš s nimi a budeš jen dohlížet, že je všechno v pořádku.“

„A kdy mám začít?“

„Dnes odpoledne ve dvě.“

Cože? Podívala jsem se na hodiny v telefonu. „To moc času nemám, je to za deset minut.“

„Já vím a omlouvám se. Nancy mi to zapomněla říct a oznámila mi to před chvílí. Už jsem zrušila to zpívání v jídelně ve tři hodiny.“

Představila jsem si v duchu samu sebe. I když jsem nepatřila mezi zdravotnický personál, vedení domova trvalo na tom, abych v práci nosila stejnokroj jako zdejší sestry. Pro koordinátorku aktivit se to sice příliš nehodilo, ale líbilo se mi, že si nemusím každé ráno vybírat co na sebe – připomínalo mi to dobu, kdy jsem nosila školní uniformu, tohle oblečení bylo naštěstí mnohem pohodlnější. Znamenalo to ale, že dneska budu běhat po městě v šatech s Disneyho postavičkou Goofyho.

Jedinou útěchou mi bylo, že pan Serrano patřil k mým oblíbencům. Byl neuvěřitelně přátelský, bystrý a vtipný. Nevadilo mi s ním trávit čas.

Zapadla jsem na toaletu a pročísla si rovné světle hnědé vlasy hřebenem. Už více než dva roky jsem si je nestříhala, takže mi kadeře spadaly těsně nad zadek.

Když jsem se trochu dala dohromady, vyrazila jsem na chodbu. Netušila jsem, kam půjdeme, a byla jsem ze setkání s chlapíkem, který údajně okouzlil naši přísnou ředitelku domova, trochu nervózní.

Když jsem přesně ve dvě hodiny odpoledne vešla do pokoje pana Serrana, překvapilo mě, že je sám.

„Dobrý den, pane Serrano.“

Seděl na vozíku a byl připravený vyrazit. „Slyšel jsem, že mi dnes budeš dělat doprovod, Aspyn.“

Zasmála jsem se. „No, řekla bych, že spíš dělám garde vašemu vnukovi.“

„Je to dobrý hošík… no, vlastně už není žádné děcko. Je mu devětadvacet a je podnikatel. Vydělává víc peněz než já. Ale pořád ho vidím jako hošíka. Je to fakt fajn kluk. A jestli ti připadá, že se ho snažím vychvalovat, tak máš pravdu,“ mrkl na mě. „Každopádně…,“ pokračoval pan Serrano, když jsem nic neříkala, „nemyslel tím nic špatného, když mě odsud unesl.“

„To je mi jasné, ale naše práce je zajistit, abyste byl v pořádku. Proto musíme vědět, kde jste a co děláte.“ Roztáhla jsem žaluzie, abych do pokoje pustila víc slunce. „Nebylo to poprvé, co vás unesl, co?“

„Jasně že ne. Když mě odsud vzal poprvý, chtěl jsem vidět baseballový zápas newyorských Mets. A protože je tady jen levná kabelovka, na který ten zápas nevysílali, vzal mě k sobě. Podruhý jsem dostal chuť na zmrzlinu z McDonald’s. Když mi ji sem přinese, je už moc rozteklá.“

Nemohla jsem si pomoct, musela jsem se usmát. „No, víte, potřetí už nechtějí nic riskovat, takže to budete muset vydržet se mnou.“

„No, mohlo to dopadnout mnohem hůř,“ zašklebil se na mě.

Je to takový vtipálek.

Pak mě vyděsil hluboký hlas. „To je ten čmuchal Goofy, co s námi dneska vyrazí na procházku?“

Otočila jsem se a zjistila, že si mě prohlíží velmi vysoký, pohledný muž s nádhernou hřívou hnědých vlasů. Teď jsem si přála, abych si vzala cokoli jiného než stejnokroj s Goofyho postavičkami.

„Aspyn, tohle je můj vnuk Troy.“

Troy.

Přimhouřila jsem oči. Ty oči. Tohohle kluka nevidím poprvé.

Ne.

Je to on.

Tohle je noční můra.

Troy Serrano.

Panebože!

Nikdy jsem si nespojila příjmení pana Serrana s tím klukem ze střední školy. Od maturity už uteklo dlouhých jedenáct let, a proto jsem ho hned nepoznala. Má teď trochu delší vlasy, pomyslela jsem si. Ale Troy Serrano byl nejen jedním z nejoblíbenějších kluků na meadowbrookské střední škole, ale také bývalým přítelem mé nejlepší kamarádky z posledního ročníku. Podvedl ji a řekněme, že jsem se na něj… trochu naštvala a stali se z nás nepřátelé.

To není dobrý.

Prohlížel si mě od hlavy k patě. „Aspyn Dumontová? Málem jsem tě nepoznal.“

Pan Serrano si nás oba prohlížel. „Ty naši rozkošnou Aspyn znáš?“

Troy přimhouřil oči. „Rozkošnou? Takhle si ji nepamatuju.“

Pan Serrano se pobaveně usmál. „Odkud se vy dva znáte?“

Odkašlala jsem si. „Chodili jsme spolu na střední školu.“

„Ale to snad ne!“ Pan Serrano udeřil rukou do područky vozíku.

Kéž by tak měl pravdu. Taky jsem si přála, aby to nebyla pravda, abych Troye vůbec neznala.

Troy se samolibě usmíval. „Jo, známe se už dlouho, ale moc jsme spolu nevycházeli.“ Podíval se mi do očí. „Je to tak, Aspyn?“

Jeho dědeček se mě snažil bránit, aniž by znal důvod našeho nepřátelství. „Ale proč? Vždyť Aspyn je takové zlatíčko.“

„Zlatíčko, které mi odemklo auto a napíchalo projímadlo do koblih, které jsem měl pro celý tým,“ ušklíbl se Troy.

„Ne do všech,“ upřesnila jsem. „Jen do těch s pudinkovým krémem, které jíš jen ty.“

Upřeně se na mě zadíval. „Aha, jasně. Tak promiň, pokusila ses zabít jen mě.“

Najednou jsem se cítila poníženě. Kéž bych se tak mohla propadnout a zmizet. Odkašlala jsem si. „Přiznávám, že to bylo dětinské a rozhodně na sebe nejsem pyšná. Ale tehdy jsem měla pocit, že si to zasloužíš, protože jsi ublížil mé kamarádce.“ Dlouze jsem vydechla. „Každopádně už je to víc než deset let, takže nemá smysl se tím zabývat. Byli jsme prakticky děti.“

„Čím si to zasloužil?“ zeptal se pan Serrano.

„Podváděl jsem svou přítelkyni ze střední školy,“ odpověděl Troy.

„Tak to má Aspyn pravdu. Zasloužil sis to.“

Miluju vás, pane Serrano. Žaludek se mi zhoupl. „Jak jsem řekla, je to dávná historie. Požádala bych vedení, aby vám na vycházky jako garde přidělilo někoho jiného, ale nemáme tolik zaměstnanců.“

„Pojedeme každý svým autem?“ zeptal se Troy.

„Ne, mám nařízené, že musím jet s vámi.“

„Nevěří mi snad?“

Povytáhla jsem obočí. „A měli by?“

„Nemáš u sebe žádné klíče, že ne? Jestli ano, tak se k mýmu autu ani nepřiblížíš.“

Zakoulela jsem očima. „Fajn, to je fér. A neboj, klíče nechám tady.“

„Prima, takže můžeme vyrazit,“ usmál se.

Troy vyvezl pana Serrana z místnosti. Následovala jsem je, abych strávila pravděpodobně nejdelší dvě hodiny mého života.

Zaměřila jsem se na Troyova široká ramena. Vždycky byl přitažlivý, a i když byl arogantní nafoukanec, měl neuvěřitelnou postavu. Pořád vypadal jako ten kluk, kterého jsem si pamatovala, jen teď byl urostlejší a vyspělejší – zkrátka dospělý muž. Mohla jsem se jen domnívat, kolika nebohým, nic netušícím ženám za posledních deset let zlomil srdce.

Když jsme přecházeli přes parkoviště, srpnové slunce nám žhnulo nad hlavami a téměř nás oslepovalo. Troy došel k černému rangeroveru. Očividně byl úspěšný podnikatel, vlastně mě to ani nepřekvapovalo. Arogantní muži s obrovským sebevědomím se obvykle stávali úspěšnými – nejspíš proto, že šli přes mrtvoly, aby se dostali tam, kam potřebovali.

Pomohla jsem panu Serranovi nastoupit na místo spolujezdce, než Troy složil vozík a uložil ho do kufru. Pak jsem se posadila dozadu a Troy usedl za volant.

V autě se vznášela vůně jeho kolínské. Byla silná a kořeněná, přesně jako on. Jeho výrazné modrozelené oči se na okamžik skrz zpětné zrcátko upřely do mých. Okamžitě jsem odvrátila pohled.

Troy se obrátil k dědečkovi. „Tak kam dneska vyrazíme, nonno?“

Nonno. Proč mu říká italsky?

„K McDonald’s.“

„Můžeme vyrazit kamkoli, ale ty si vždycky vybereš stejné místo. Nechceš jet někam jinam?“

„Mám rád jejich zmrzlinu, chápeš? A chodili jsme tam s tvojí babičkou v neděli po kostele. Připomíná mi ji to tam.“

Kdo by se s ním hádal?

Troy si povzdechl. „Dobře, staříku, jak chceš.“ Vyjel na ulici a zabočil k náměstí, kde se nacházel McDonald’s.

Chvíli bylo v autě trapné ticho, než Troy pustil hudbu. Hráli píseň Franka Sinatry Come Fly with Me.

„No, aspoň máš dobrý hudební vkus,“ řekla jsem.

„Sinatra je cool…“ Ukázal palcem na dědečka. „Hraju ho pro tohohle chlapíka.“

Usmála jsem se a naklonila se k přednímu sedadlu. „Máte rád Sinatru, pane Serrano?“

„Něco se ti nelíbí? Byl nejlepší. Nikdo nebyl lepší než Old Blue Eyes. Víš, že se mu tak říkalo?“

„Jasně, a máte pravdu, na takového muzikanta už nikdo nemá.“

Když jsme zastavili u okénka, pan Serrano na mě houkl. „Chceš ledovku, Aspyn?“

Ledovku? Chvíli jsem přemýšlela. Musí mít na mysli zmrzlinový kornout. „Ne, díky.“

„Sama je ledovka,“ zažertoval Troy a ve zpětném zrcátku mi věnoval rošťácký úsměv.

Zatraceně sexy úsměv. I když jsem ho vždycky považovala za podrazáka, byl neskutečně hezký, teď snad ještě víc než na střední.

Troy objednal zmrzlinu pro dědečka a velký kornout hranolků pro sebe. Očividně mohl jíst, co chtěl, a pořád vypadal dobře.

„Určitě nic nechceš?“ zeptal se mě. „Zvu tě.“

Asi tak poslední čtvrthodinku mě bolela hlava a nějaký kofein by mi opravdu pomohl. Rozhodla jsem se jeho nabídku využít.

„Tak si dám černou kávu, ale zaplatím si ji sama.“

Nadzvedl obočí. „Bez mlíka a bez cukru?“

„Ano.“

„Myslel jsem si to.“

Přimhouřila jsem oči, zatímco mi objednával kávu.

Když odjel od okénka, zeptala jsem se: „Cos myslel tím… že sis to myslel?“

„No, že vypadáš jako člověk, který má rád černou kávu.“

Když zastavil u okénka, aby za objednávku zaplatil, nedalo mi to a znovu jsem se zeptala: „Jak jsi na to přišel?“

„Však víš… tuctová, zahořklá, nudná… ale od střední uplynulo hodně času, takže ses možná změnila. Jestli mi chceš dokázat, že se mýlím, tak sem s tím.“

„Víš o mně kulový – tehdy i teď,“ odsekla jsem a zatvářila se vztekle. „Zakládáš svůj úsudek na tom, co jsem tehdy udělala, abych bránila kamarádku. Na tom, co jsem udělala kvůli tomu, jak ses zachoval.“ Strčila jsem před něj tři dolary, ale on si je nevzal.

Chytil mě za ruku a odtáhl ji. „Schovej si ty prachy. Stejně jsi tu jen kvůli mně, takže bys neměla nic platit.“

Zkřížila jsem ruce na hrudi a odfrkla si, zatímco Troy platil za objednávku.

Přejel k výdejnímu okénku a během chvilky už podával dědečkovi kornout zmrzliny. Kornout s hranolky si položil na klín a vzal si od obsluhy kelímek kávy.

Otočil se a podal mi ji. „To jsi vážně ještě pořád naštvaná kvůli tomu, co jsem udělal na střední?“ zeptal se. „Táhne nám už na třicet. Na světě jsou horší věci, které by tě měly trápit, nemyslíš?“

Pokrčila jsem rameny. „Děláš mi naschvály a říkáš o mně, že jsem ledovka, tuctová a zahořklá. Zdá se, že nejsem jediná, komu to pořád leží v žaludku.“

„No, možná je to sebeobrana. Protože od chvíle, cos mě poznala, po mně střílíš pohledem, jako bys mě chtěla zabít.“

„Omlouvám se. Netušila jsem, že jsem tak průhledná.“

Ukázal mi zářivě bílé zuby. „Takže mě chceš zabít…“

„Ne, tak jsem to nemyslela. Jen…“ Vydechla jsem a raději ztichla.

Zajel na parkoviště a zastavil. Pak si strčil do pusy hranolek, otočil se ke mně a natáhl ruku. „Uzavřeme příměří? Bylo by to příhodné, když už spolu musíme trávit čtyři hodiny týdně.“

Panebože. Najednou mi to připadalo jako spousta času, který s ním budu muset přežít. Ale kvůli milému klientovi panu Serranovi bych měla předstírat srdečnost. Dělám to přece pro něj.

Přijala jsem Troyovu nabízenou ruku a potřásla si s ním. „Tak fajn.“

Mé zrádné tělo si užívalo teplý dotek jeho kůže, a to mě zklamalo. Ukázalo se, jak může být fyzická přitažlivost instinktivní. O sex-appealu Troye Serrana se nikdy nediskutovalo. Ani tehdy, ani teď. Sporná byla jeho duše.

Styděla jsem se přiznat, že než s ním Jasmine začala chodit, jsem do něj byla docela zamilovaná. Byl to typický oblíbený fotbalista na škole, zatímco já byla přesně ten typ holky, která je pro takové kluky neviditelná. Hlavu jsem měla zabořenou v knihách, ne v zadcích sportovců. Nikdy jsem se nelíčila ani se nepředváděla v přiléhavém oblečení jako Jasmine a spousta dalších holek. Ale i tak jsem byla normální holka, která si všímala kluků kolem sebe. Když Jasmine vyprávěla, jaké to je být s ním, představovala jsem si na jejím místě sebe a bolelo mě to. Jenže pak jí ublížil a stal se pro mě nepřítelem číslo jedna.

Po několika minutách Troy znovu nastartoval a vyjel na ulici. Z rádia se dál linul hlas Franka Sinatry. Uklidňující hudba byla v ostrém kontrastu s mými zjitřenými nervy. Když začal zpívat dostala ses mi pod kůži, připadalo mi to jako ironie, vzhledem k tomu, že se dnes Troyovi rozhodně podařilo dostat se mi pod kůži.

V bočním zrcátku jsem viděla obličej pana Serrana. Vypadal tak spokojeně, když lízal zmrzlinu a poslouchal oblíbenou hudbu. Kéž by byl život nás všech tak jednoduchý.

„Kam jedeme teď?“ zeptala jsem se.

„Do obchoďáku,“ odpověděl Troy.

„Co je tam?“

„Obchody,“ usmál se.

„Já vím.“ Zaťala jsem zuby. „Ale je nějaký konkrétní důvod, proč tam jedeme?“

„Nonno se tam rád prochází a prohlíží si výlohy,“ řekl a pozoroval mě ve zpětném zrcátku. „Proč ten protáhlý obličej? Je tam i obchod s disneyovskými postavičkami, můžu tě tam vysadit, jestli chceš, Goofy.“

„To to naše příměří netrvalo moc dlouho. Tři minuty?“ Foukla jsem do kávy.

„Trvá pořád, jen tě rád škádlím. No tak, máš přece na sobě uniformu s Goofym, ne? To si koleduje o výsměch.“

Zakoulela jsem očima, i když měl pravdu.

Když jsme dojeli do obchodního centra Meadowbrook, Troy zaparkoval a vytáhl z kufru kolečkové křeslo. Jakmile se pan Serrano usadil, vyrazili jsme všichni tři společně k hlavnímu vchodu, za nímž hned byla restaurace.

Uvnitř se pan Serrano rozhodl, že chce skořicové preclíky, a tak jsme se vydali ke stánku Tety Anny a vystáli frontu.

Oči mi spočinuly na Troyových draze vypadajících hodinkách, pak putovaly po svalnatém předloktí a vystupujících žilách. Závan jeho vůně na okamžik přebil vůni skořice.

„Chceš taky něco?“ zeptal se Troy.

„Cože?“

Jestli chci co?

Aha, preclíky.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Sladký nejím.“

Oči se mu rozšířily. „Ty nejíš vůbec nic sladkýho? Co je to za život?“

„Jsou čtyři odpoledne,“ odsekla jsem.

Usmál se. „Aha, chvilku mi to trvalo. Čtyři odpoledne, to znamená, že moje návštěva skončila, co?“

„Přesně tak.“

Uplynulo několik vteřin. „Jak ses vlastně dostala k práci v domově?“

Do pravdivé odpovědi jsem se s ním pouštět nechtěla. Tahle práce nikdy nebyla mým snem, to v žádném případě. Ale po několika letech tápání jsem byla šťastná, že ji mám, a nakonec jsem se s takovou kariérou spokojila.

„Tak nějak… jsem do toho spadla,“ odpověděla jsem.

„Co přesně tam děláš? Tedy kromě toho, že hlídáš chlapa, kterého nesnášíš, a jezdíš s ním po obchoďácích?“

„Jsem koordinátorka aktivit pro klienty domova.“

„Co to znamená?“

„Zajišťuju jim výlety, dopravu a vymýšlím různá zábavná odpoledne a činnosti, aby se zabavili.“

„To zní docela zábavně.“

„Jo, mám to docela ráda,“ pokrčila jsem rameny. „Mimochodem, zdá se… že se ti daří dobře. Co děláš?“

„Jsem finanční poradce. Vytvářím individuální finanční plány, realizuju obchody na trhu, vymýšlím daňové strategie a podobně. Moje firma sídlí v Seattlu, kde jsem až doposud bydlel, ale můžu pracovat odkudkoli. Proto tady taky můžu nějakou dobu zůstat. Před několika lety firma přešla na částečný home office.“

„Kdy ses vrátil do Meadowbrooku?“

„Jsem tu teprve měsíc. Nebyla to moje volba, ale někdo musí na dědečka dohlédnout. Otec odešel od hasičů do předčasného důchodu a naplánoval si cestu do Evropy se svou přítelkyní. Potřeboval si trochu odpočinout a pročistit hlavu, ale nechtělo se mu tady nechávat dědu samotného. Tak jsem mu navrhl, že se sem na nějaký čas přestěhuju a budu se o něj starat, aby si táta nemusel dělat starosti.“

„No, to je… chvályhodné.“

Usmál se. „Bolelo tě to říct, že?“

„Trochu. Jak jsi to poznal?“

„Tvářila ses při tom, jako bys měla zácpu. Tvoje opovržení mnou musí zaznít, i když mi skládáš kompliment.“

„Omlouvám se, ale nějak to nedokážu ovládnout. Když někdo ubližuje mým přátelům, ubližuje i mně.“

„Fajn, ale to už jsi mi dávno vrátila, ne? Všechny ty kecy, cos tenkrát vytahovala… poškrábání auta klíčem…“

„Ublížení blízkému člověku se nedá srovnávat s poškrábáním auta.“

„Nezapomeň na ty koblihy. Taky jsi mi mohla snadno ublížit, kdybych se usral k smrti.“

Bojovala jsem se smíchem. „Co chceš, abych udělala? Podívej, přiznala jsem, že na své tehdejší činy nejsem pyšná. Uvědomuju si, že jsem se chovala dětinsky. Dohodli jsme se na příměří, ale to neznamená, že okamžitě zapomenu na zlou krev z minulosti. To chce čas – víc než tu půlhodinu, co jsme dneska spolu strávili. Ano, je to už celá věčnost, ale nějak mi to pořád připadá, jako by to bylo včera.“

„Jo, protože ses zasekla v čase.“

Zkřížila jsem ruce. „O čem to mluvíš?“

„Vsadím se, že jsi nikdy z Meadowbrooku nevypadla, co?“

„Proč si to myslíš?“

„Jen odhaduju.“

„Co to s tím má společného?“

„Tady se to ani trochu nezměnilo. Podívej se na tohle nákupní centrum. Všechno je tu přesně tak jako tehdy. Měla bys odsud načas vypadnout a poznat jiný svět. Kdybys žila mimo tuhle bublinu, možná bys pak nemyslela jen na to, co se stalo na střední.“

Cítila jsem, jak se mi vaří krev v žilách, a okamžitě jsem se začala bránit. „Na Meadowbrooku není nic špatného. A ne každý si může dovolit ten luxus, že se prostě sebere a odejde.“

Samozřejmě že jsem chtěla vypadnout a podívat se jinam, ale tenhle blbec o mém životě ani o okolnostech, které stály za mými rozhodnutími, vůbec nic nevěděl.

Pátral v mých očích a zdálo se, jako by mi četl myšlenky. „Proč jsi nemohla odejít?“

„Mám k tomu své důvody. Nebudu je s tebou rozebírat teď ve frontě na preclíky.“

„Proč ne?“

„Není to vhodné místo.“

„To říká kdo? Teta Anna?“

„Sklapni,“ zasmála jsem se.

„Dávej si pozor na pusu, Goofy.“ Mrkl na mě. „Přece nechceš, aby tě slyšel Mickey.“

Pan Serrano se přidal. „Zatraceně, vy dva si nedáte pokoj, co?“

Společně jsme se k němu otočili.

Naštěstí jsme byli na řadě, takže jsem si mohla oddechnout. Pan Serrano byl šťastnější než blecha, jakmile dostal svůj pytlík skořicových preclíků. I když jsem se vyhýbala cukru, stále jsem milovala sladkou vůni čehokoli čerstvě upečeného. V žaludku mi kručelo – až příliš hlasitě.

Troyovi samozřejmě nic neuteklo.

„Á, žaludek tě prosí o smilování, Dumontová,“ poznamenal.

„Ani bych neřekla. Jen si stěžuje, že s tebou musí trávit čas.“

„Tak fajn,“ přikývl a ukousl si sousto.

Zůstali jsme stát jen kousek od stánku, zatímco si pan Serrano pochutnával na svačince.

Pak se Troy zase začal vyptávat. „Jak se teď daří Jasmine? Viděl jsem, že má dítě.“

Překvapilo mě, že to věděl. „Jo, rok a půl starou holčičku. Jak to víš?“

„Přidala si mě do přátel na Facebooku.“

„Jasmine si tě přidala do přátel?“

„Jo,“ přitakal s plnou pusou.

„Kdy?“

„Asi před rokem?“

„Hmm,“ zamumlala jsem a připadalo mi to trochu divné.

„Zdá se, že i Jasmine mi už odpustila,“ řekl. „Ale ty to nenecháš plavat.“

Skutečnost, že s ním Jasmine navázala kontakt, mě mátla. Byla teď šťastně vdaná za muže, kterého poznala na vysoké škole. Přestěhovali se do jednoho města v Pensylvánii, které bylo jen hodinu jízdy od našeho bydliště v New Jersey. Přišlo mi zvláštní, že se náhodně dala zase s Troyem dohromady. Když spolu chodili, byla jím posedlá. Pořád mluvila jen o tom, jak je dobrý v posteli a jak má velký péro. Byl ten nejúžasnější kluk, dokud ho nepřistihla při činu v kině s jinou roztleskávačkou.

„Ještě pořád jste takový kámošky?“ zeptal se.

„Od té doby, co se vdala a porodila dítě, se už tak často nevídáme. Ale občas ji navštívím. Žije teď v New Hope.“

„Skvělý.“

„Jo, je to pěkné místo k usazení.“

„Slovo usadit se zní tak depresivně,“ zasmál se.

„Od tebe mě to nepřekvapuje.“

„Když si představím, že se někdy někde usadím, vybaví se mi rakev spouštěná do hrobu.“

„Chápu to tak, že nemáš v plánu se nikde usadit natrvalo?“

„V nejbližší době ne.“

„A pak?“

„Možná někdy.“ Troy si povzdechl a otřel si skořici ze rtů. „Podívej, byl jsem hajzl, že jsem Jasmine podvedl. Ale do prdele, bylo mi sotva osmnáct a o životě jsem věděl úplný hovno. A už vůbec ne o tom, co je to skutečná láska. Chápu, že tě to naštvalo, ale ubližovat ženám nemám ve zvyku.“

„Skutečně?“ otázala jsem se, zvědavá na jeho odpověď. Vzhledem k jeho vzhledu a názorům se mi nechtělo věřit, že se až tak moc změnil.

„Nikoho nevodím za nos. Být s více než jednou holkou není nevěra, pokud někomu neslibuješ věrnost a manželství.“

„Aha.“ Zkřížila jsem ruce na hrudi. „Máš fobii ze závazků?“

Podíval se na mou ruku. „Nevidím na tvý ruce žádný prsten.“

„V současné době nikoho nemám, ale závazků se nebojím. Až nastane ten správný čas, určitě najdu nějakou spřízněnou duši.“

„Chraň bůh, aby ti zkřížila cestu,“ vyhrkl Troy, rozhlédl se a vytřeštil oči. „Kde je sakra nonno?“

Otočila jsem se k místu, kde pan Serrano seděl, ale nebyl tam.

Zrychlil se mi tep. „Kam sakra zmizel?“

„Měla jsi jediný úkol, Goofy, dělat nám garde a pohlídat nás.“

Ignorovala jsem jeho hloupou poznámku a rozhlédla se kolem. „Zmizel ti už někdy předtím?“

Troy zavrtěl hlavou. „Ne.“

Srdce se mi rozbušilo. „Máme zůstat tady, kdyby se vrátil, nebo ho jít hledat?“ Můj nedostatek zkušeností s hlídáním seniorů se projevil naplno.

Troy si oddechl. „Ty počkej tady, já to tu kolem obhlídnu.“

Uplynulo několik minut a pan Serrano se neukázal.

Troy se ke mně vrátil a natáhl ruku. „Dej mi svůj telefon.“

„Proč?“

„Napíšu ti tam svoje číslo, abychom byli ve spojení. Vezmu si na starost tuhle stranu obchodního centra.“ Ukázal jedním směrem. „Ty jdi na druhou.“

Podala jsem mu telefon, do něhož rychle naťukal číslo, a pak jsme se rozešli.

Procházela jsem nákupním centrem a měla sama na sebe vztek, že jsem zklamala. Jak se mi podařilo ztratit chudáka pana Serrana hned první den, kdy jsem ho měla na starost? Ten zatracený Troy mě rozptýlil a přestala jsem dávat pozor. Ale nakonec to je moje chyba. Já měla být ta zodpovědná. Právě proto jsem tu s nimi byla.

Uplynulo asi pět minut, když mi cinkl telefon.

Byla to zpráva od Troye.

Našla jsi ho?

Odepsala jsem.

Ne.

Do prdele.

Kam mohl sakra jít?

Do hajzlu s tím, co já vím. Zkoušel jsem obchod s tabákem, ale nic.

Tabákem? On kouří?

Má rád dobré doutníky.

Hnus.

Ne, pokud máš pravý. Nikdy jsi doutník neochutnala?

Můžeš mi přestat psát a radši se rozhlídnout po dědečkovi, prosím?

Používám převod hlasu na text. Pořád se dívám, zatímco mluvím.

Kam ještě rád chodí?

Tečky na obrazovce tančily do kruhu.

Obchod s dámským prádlem.

Nedělej si srandu.

Haha. Myslím to vážně. To mě právě napadlo. Mohl tam jít.

Proč by proboha chodil do obchodu se spodním prádlem?

Babička si tam kupovala nějaký sprej.

Ach. Srdce se mi sevřelo.

Pořád ho kupuje?

Stříká ho na prostěradlo.

Panebože. To je ta ovocná vůně, kterou vždycky v jeho pokoji cítím.

Přesně.

Zastavila jsem se před informační tabulí nákupního centra, abych zjistila, kde se obchod s dámským spodním prádlem nachází.

Je to na mý straně obchoďáku. Právě tam mířím.

Fajn, budu hledat dál tady.

Když jsem vešla do obchodu, omylem jsem zavadila o hromádku barevného spodního prádla z výprodeje, které spadlo na zem. Zvedla jsem je, vrátila na pult v nepřehledné hromadě, a pak jsem se vrhla k pokladně.

„Promiňte. Nevšimla jste si, jestli tu náhodou nebyl starší muž na vozíku?“ zeptala jsem se pokladní.

K mému překvapení přikývla. „Ano, byl tu. Odešel asi před minutou. Koupil si tu tělový sprej Love Spell.“

„A nevšimla jste si náhodou, kterým směrem odešel?“

„Ne, je mi líto. Nedívala jsem se.“

Zatraceně.

Když jsem vycházela z obchodu, napsala jsem Troyovi.

Říkali, že tu byl a koupil si ten sprej! Odešel chvíli předtím, než jsem přišla. Hledám dál.

Koupila sis něco pěknýho?

Velmi vtipný.

Spoďáry máš na sobě celý den, hodily by se ti nový.

Už mi nepiš, leda bys dědu našel.

Zamumlala jsem si něco pod vousy a strčila telefon do kapsy.

Po dalších dvaceti minutách bloudění v mé části nákupního centra jsem se vrátila ke stánku s preclíky s prázdnýma rukama.

Všimla jsem si, že ke mně míří Troy. Vypadal rozrušeně a zvedl ruce na znamení porážky.

Když ke mně došel, zastavil se a prohrábl si vlasy. „Musím mu sehnat nový telefon.“

„On ho nemá?“

„Má starý telefon, ale nikdy si ho s sebou nebere.“

„Najdeme ho.“ Povzdechla jsem si a všimla si obav v jeho očích.

Je to všechno moje chyba.

Polkla jsem. „Někde tu přece musí být, ne? Snad by sám neodešel.“ Pak se mi v hlavě rozsvítila žárovka. „Požádáme ochranku obchoďáku, aby ho vyvolali.“

Luskl prsty. „To je zatraceně skvělý nápad. Proč mě to sakra nenapadlo?“

„Protože nejsi moc chytrý?“

Podíval se na mě a společně jsme se vydali hledat pomoc. Než jsme však stačili někoho najít, Troy mi poklepal na ruku a zastavil se. Ukázal na květinářství.

Přes sklo jsem zahlédla pana Serrana, jak čichá k velké kytici, kterou mu prodavačka právě podala.

Troy proběhl dveřmi se mnou v závěsu.

„Proč jsi sakra odešel?“ křičel. „Dělali jsme si o tebe starosti.“

Pan Serrano ani nedutal a dál měl nos zabořený do kytice žlutých růží. „Už mě přestalo bavit, jak jste se pořád hádali, tak jsem odešel.“

Troy sevřel čelist. „Mohl jsi nám to aspoň říct.“

„Ale pomohlo to, ne? Přestali jste se hádat?“

Troy si povzdechl. „No jo, ale…“

„Pak je mise splněna.“

„Málem jste nám při tom způsobil infarkt, pane Serrano.“

„Jak daleko si myslíš, že jsem mohl v tomhle křesle dojet?“

„Mohlo se stát cokoli,“ řekla jsem. „Mohli vás třeba okrást nebo zneužít.“

Podíval se na mě a usmál se. „Omlouvám se, že jsem tě rozrušil, krásko.“

„Proč jsi vlastně tu kytku koupil?“ zeptal se Troy.

„Tohle byly oblíbené žluté růže tvojí babičky. Ale nejsou pro mě, koupil jsem je pro tebe.“

Troy přimhouřil oči. „Pro mě?“

„Jo. Abys je dal Aspyn a omluvil se, žes byl takový pitomec.“

Zvedla jsem dlaň. „To opravdu není nutné.“

„Samozřejmě, že je,“ trval na svém pan Serrano, než předal kytici vnukovi.

Troy si neochotně vzal růže, než mi je nabídl. „Goofy, vezmeš si ty růže?“ Blýskl bezelstným úsměvem a zamrkal. Najednou se mi jeho řasy zdály na muže šíleně dlouhé.

„I když bych ti je nejradši vmetla do tváře, vezmu si je, protože jsou od tvého dědečka, který to s tebou myslí dobře.“ Vzala jsem si kytici a otočila se ke starému muži. „Děkuju vám, pane Serrano.“

Všichni tři jsme vyšli z květinářství. Myslela jsem si, že zamíříme rovnou k autu na parkovišti, ale Troy se zastavil před obchodem s matracemi.

„Počkejte, můžeme se ještě na chvíli zastavit tady?“ Troy vešel dovnitř, aniž by čekal na odpověď.

„Nespěchám zpátky,“ zamumlal pan Serrano, když jsme ho následovali.

Troy se procházel a zkoušel různé matrace.

„Je opravdu nutný, aby sis zrovna dneska vybíral matraci?“ zeptala jsem se.

„Vlastně je, protože jsem se už dlouho pořádně nevyspal,“ řekl a žuchnul na jednu z nich. „Postel, kterou mi dal táta do pokoje, v němž přespávám, je tvrdá jako kámen. Řekl bych, že je to jeho stará matrace. Chci si pořídit nějakou pěknou z paměťové pěny.“

„Paměťová pěna!“ vykřikl pan Serrano. „Ta by se mi taky hodila. Pomůže mi, abych si všechno pamatoval?“

Zasmála jsem se a posadila se na postel naproti Troyovi.

Lehl si na záda a roztáhl ruce. „Jo, tahle je dobrá… zatraceně pohodlná.“ Košile se mu trochu vyhrnula a já předstírala, že jsem si nevšimla záblesku vytrénovaných břišních svalů.

Vstala jsem a posadila se na okraj té, o které básnil. Byla tvrdší, než bych si vybrala. „Tahle se nedá srovnávat s tou, na které jsem před chvílí seděla.“

Troy se zvedl z postele a přešel k druhé. Poté co se několikrát odrazil, řekl: „V žádném případě. Tamta je lepší.“

„Nesouhlasím.“

Přišla k nám prodavačka. „Víte, že tenhle spor nemůžete vyhrát, že?“ řekla Troyovi. „Manželka nakonec vždycky dosáhne svého.“

Troy si odfrkl. „Goofy? Není to moje žena, je to jen holka, která se mě na střední pokusila otrávit.“

„Aha. Omlouvám se. Mohu vám s něčím pomoct?“

„Ne díky, ještě si to rozmyslím.“

„Je nerozhodný, neztrácejte s ním čas,“ utrousila jsem.

O patnáct minut později Troy odešel, aniž by si nějakou matraci objednal.

Zbytek odpoledne se Serranovými proběhl celkem bez problémů. Než jsme opustili nákupní centrum, doprovodili jsme pana Serrana do trafiky, kde si koupil doutník, a Troy mu slíbil, že si ho při příští vycházce, až bude víc času, vychutná. V domově bylo totiž kouření přísně zakázané. Když jsme při odchodu míjeli obchod s Disneyho figurkami, Troy si to samozřejmě nenechal ujít a navrhl mi, abych si tam za jeho peníze něco koupila – třeba plyšového Goofyho. Ignorovala jsem ho, přestože jsem byla v pokušení jeho nabídky využít a koupit něco pro neteř. V žádném případě jsem mu ale nechtěla to potěšení dopřát.

Poté co jsme pana Serrana odvedli zpátky do jeho pokoje v domově, jsem se chystala odejít, když mě Troy zastavil na chodbě.

„Počkej, Aspyn…“

Otočila jsem se k němu. „Co je?“

„Díky za dnešní den – za pomoc při hledání dědy. Vyděsil jsem se, když zmizel. Ale s tebou jsem to zvládl líp.“

„Jo, ale nezmizel by nám, kdybychom se nehádali.“

„Je to šílené, jak se to celé seběhlo, co?“

„Na co konkrétně narážíš?“

„Na to, že zrovna my dva spolu musíme trávit čas. Pro tebe to musí být neštěstí.“

„S tím souhlasím.“

Troy se ušklíbl. „Je to přece jen malý svět.“

Trvalo mi to několik vteřin, než mi to došlo. Je to přece jen malý svět. Písnička o Disneylandu. Sklopila jsem oči. „Přestaň už konečně s těmi disneyovskými vtipy.“

„Tak přestaň nosit oblečení s Disneyho postavičkami a já přestanu s vtipy.“ Než odešel, mrkl na mě.

Čerstvý vzduch, který na mě dýchl, když jsem vyšla na parkoviště, mi pomohl trochu pročistit mysl a zvednout náladu, ale celou cestu domů mi hlavou běžely události z dnešního odpoledne. Nemohla jsem přestat myslet na to, jak snadno se mi Troy i po tolika letech dostal pod kůži.

Protože jsem se cestou domů zastavila u rodičů, napadlo mě, že dám mámě květiny, které koupil pan Serrano.

Zaparkovala jsem před domem rodičů a sáhla na sedadlo spolujezdce pro kabelku Vera Bradley, ve které jsem měla peníze a telefon. Poplácala jsem sedadlo. Kde je?

Nevzpomínala jsem si, že bych ji měla u sebe, když jsem se vrátila do domova. Žaludek se mi zhoupl.

Nechala jsem ji v autě Troye Serrana.

Kapitola druhá

Troy

Cestou domů od dědy jsem se zastavil v obchodě s domácími potřebami, abych si koupil botník do skříně v mém pokoji. Když jsem otevřel zadní dveře rangeroveru, abych krabici položil na sedadlo, něčeho jsem si všiml: kabelky z květované látky s tenkým řemínkem. Ležela vedle na sedadle, kde seděla Aspyn. Zvedl jsem ji.

Do prdele. Zrovna jsem jí chtěl napsat, když jsem si uvědomil, že má telefon zastrčený v přední kapse kabelky. Sakra.

Otevřel jsem ji a hledal řidičský průkaz. Z fotky se na mě díval stejný obličej s opovržlivým výrazem, kterým mě častovala skoro celé odpoledne. Uvedená adresa nebyla tak daleko od místa, kde jsem teď bydlel, ale i kdyby byla, musel jsem jí kabelku ještě dneska večer vrátit. Sedl jsem si za volant, do GPS zadal adresu a vyrazil po ulici.

Cestou jsem přemýšlel o dnešku. Zdálo se, že se Aspyn ke konci trochu zklidnila, ale celkově byla dost nervózní. Skutečně jsem byl na střední škole takový kretén? V hloubi duše jsem věděl, že odpověď zní ano .

Pamatoval jsem si ji jako podivínku. Několikrát si se mnou a Jasmine vyrazila ven, ale moc toho nenamluvila. Měl jsem ji docela rád, dokud se nezbláznila. Pak mi poskytla všechny důvody, abych ji nenáviděl. Myslel jsem, že jsem se přes to, co se tehdy stalo, už dávno přenesl, ale bylo zřejmé, že ona ne. Vážil jsem si jí, že se své kamarádky zastala, i když mi dělala samé naschvály, ale tehdy jsem její jednání bral jako osobní útok.

Musím říct, že dnešní Aspyn byla rozhodně roztomilejší, než jsem si pamatoval. Za posledních deset let vyrostla a dospěla. Měla nádherné dlouhé vlasy pískové barvy, rovné a objemné, sahající téměř až na zadek. V Goofyho kalhotách jí to taky slušelo. Padly jí jako ulité. Byla vysoká, s ženskými křivkami tak akorát a uměla se fantasticky pohupovat v bocích. Tahle jejich uniforma rozhodně nic nezakrývala. Napadlo mě, že bych Aspyn Dumontovou z ložnice nevyhodil, i když by mi nejspíš ve spánku uřízla ptáka.

Když jsem přijel k domu, překontroloval jsem, zda se číslo na poštovní schránce shoduje s číslem v GPS. Popadl jsem kabelku ze sedadla spolujezdce a zamířil ke dveřím.

Po zaklepání jsem čekal.

Uběhlo asi třicet vteřin, než jsem zaklepal znovu.

Nikdo mi nepřišel otevřít, ale oknem jsem viděl, že má zapnutou televizi. Zdálo se, že v ní běží nějaký dětský pořad. Věděl jsem, že miluje Disneyho pohádky, ale tohle bylo příliš.

Potřetí jsem zabušil na dveře a zavolal: „Hej! Aspyn, jsi doma?“

„Jdi pryč!“ Zpoza dveří se ozval dětský hlásek.

„Uh…,“ zamrkal jsem. „S kým to mluvím?“

„Zbláznil ses?“ ozvalo se. „Neřeknu ti svoje jméno!“

„Proč?“

„S cizíma lidma se nebavím! Jsou nebezpečný.“

„Slibuju, že ode mě ti nic nehrozí. Jmenuju se Troy. Jen potřebuju dát Aspyn její kabelku a telefon. Dneska ji nechala u mě v autě.“ Když nereagovala, pokračoval jsem: „Co kdybys… pootevřela dveře jen na škvírku, abych tu kabelku mohl prostrčit dovnitř. Ani mě neuvidíš.“

„Otevřít dveře tak, abys mohl střílet? Jak mám vědět, že nemáš pistoli?“

„Upřímně, kdybych chtěl, mohl bych prostřelit i zavřené dveře, kdybych měl zbraň. Ale já nemám zbraň a slibuju, že ti fakt nic neudělám.“

Slyšel jsem tlumený hovor a pak se dveře náhle otevřely. Aspyn tam stála s mokrými vlasy a vypadala, jako by právě vyšla ze sprchy. Byla zadýchaná.

Než jsem stačil něco říct, podíval jsem se dolů a zjistil, že na mě ta malá holka míří obrovskou vodní pistolí. Zvedl jsem ruce, ale ne dřív, než stiskla kohoutek. Vyvalila se na mě záplava vody. Vzhledem k její výšce mířila palebná linie přímo na můj penis.

Do prdele!

Dál se na mě valily přívaly vody.

„Kiki, přestaň!“ vykřikla konečně Aspyn.

Trvalo jí to dost dlouho.

„Co to sakra je?“ vyhrkl jsem a podíval se na promočené kalhoty.

Dívka se zhluboka nadechla, když sklopila zbraň.

„Neměla jsi otevírat dveře!“ řekla.

„Není to cizí člověk. Znám ho.“ Aspyn se ke mně otočila, ve tváři náznak pobavení. „Opravdu se omlouvám.“

Zvedl jsem obočí. „Opravdu?“

„Kiki, jdi do svého pokoje a ukliď to,“ nařídila dívce.

Děvčátko po mně střelilo smrtícím pohledem, než odkráčelo.

Zvedl jsem kabelku, která jakýmsi zázrakem zůstala suchá. „Nechala sis ji u mě v autě.“

Její oči na okamžik padly na obrovskou mokrou skvrnu v mém rozkroku, než se mi znovu podívala do očí. „Já vím. Snažila jsem se spojit s tvým dědečkem, aby mi dal tvoje číslo, ale prý spí. A zaměstnanci domova, kteří mají teď večer službu, nemohli najít tvé kontaktní údaje. Ředitelka byla přes den pryč a nemohli se jí dovolat. Chtěla jsem si tě najít na Facebooku a zkusit ti napsat, jakmile vylezu ze sprchy, ale předběhl jsi mě. Dík, žes mi ji přinesl. Omlouvám se za ten útok před chvílí.“

„Překvapuje mě, že jsi jí řekla, aby přestala střílet.“

„No, byl jsi tak hodný, žes mi přivezl kabelku, takže…“

Podíval jsem se jí přes rameno. „To je… tvoje dcera?“

Aspyn zaváhala. „Neteř.“

„Aha. Takže nemáš děti…“

„Ne.“

„Jen ji hlídáš?“

Sklonila hlavu. „Ne tak docela.“

„Takže tu s tebou bydlí?“

Aspyn se na mě podívala. „Moje sestra… zemřela. Takže Kiki bydlí chvíli u mě a chvíli u mých rodičů.“

Do prdele. Polkl jsem. „Moc se omlouvám. Nevěděl jsem to.“

„Nemusíš mě litovat. Už zase ten tvůj posměšný pohled: Chudák Aspyn, která zůstala trčet v Meadowbrooku,“ napodobila mě.

Srdce se mi sevřelo a litoval jsem těch hloupých řečí, které jsem předtím vedl. „Takhle jsem to vůbec nemyslel. Ani v nejmenším.“

Smutný pohled jejích očí mě zasáhl. Chtěl jsem ji obejmout, což bylo divné, vzhledem k tomu, že jsem věděl, jak moc mě nenávidí.

Na triku se jí objevily mokré skvrny, jak si ho zřejmě natáhla na mokré tělo. „Každopádně… dík, že ses zastavil. Opravdu si toho vážím.“

„Jasně.“ Strčil jsem ruce do kapes. „Žádný problém.“

Otálel jsem několik vteřin, dokud nevzala za kliku. To jsem považoval za signál k odchodu. Kývl jsem hlavou, vyšel ze dveří a Aspyn za mnou bez otálení zavřela.

Zřejmě se už nemohla dočkat, až se mě zbaví.

Protože jsem se zastavil u Aspyn, abych jí vrátil kabelku, získal jsem deset minut zpoždění. Měl jsem domluvenou večeři s kamarádem Erikem v místním gril baru. Eric s námi chodil na střední školu a od příjezdu do Meadowbrooku jsem se s ním sešel už potřetí.

Když jsem konečně dorazil do Boone’s Pubu, kde se vždycky ve vzduchu vznášel pach spáleného masa a alkoholu, Eric už seděl v boxu.

Okamžitě se zadíval na mokrý flek na kalhotách. „Co to sakra je? Pochcal ses?“

„Ne.“ Posadil jsem se naproti němu. „Stříleli po mně vodní pistolí. Neměl jsem čas se vrátit domů a převléknout se.“