Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

L. J. Shen: Plavba zlých snů

Vydání první

Copyright © 2021. BAD CRUZ by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2593. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bad Cruz vydaného v roce 2021

Český překlad © 2023 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Bailey Designs Books

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2057-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2058-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

L. J. SHEN

Plavba zlých snů

Pro skutečnou paní Turnerovou.

Vy si můžete střihnout part

Freddieho Mercuryho kdykoliv.

„Žena když se spustí, muž hned se za ní pustí.“

– Mae Westová

„Skutečná láska je, když zpíváte při karaoke ‚Under Pressure‘ a dovolíte jinému člověku zpívat part Freddieho Mercuryho.“

– Mindy Kalingová

Prolog

Tennessee

Nesmíme zapomínat na to, že já, Tennessee Lilybeth Turnerová, jsem se nikdy nepokusila nikoho zabít.

Podívejte, netvrdím, že jsem nikdy v minulosti ničí vraždu neosnovala nebo že bych byla tak na výši, abych prohlašovala, jak by mě rozesmutnilo, kdybych se dozvěděla o nešťastném, předčasném skonu některých lidí (fajn, většiny) v tomhle městě.

Ale vzít někomu život?

To ne.

To je něco, čeho bych v žádném případě nebyla schopná.

Tedy psychicky.

Fyzicky bych tu mrchu rozhodně dokázala sejmout, když na to přijde. Jsem v dost dobré kondici, protože jsem v práci celý den na nohou a nosím desetikilové tácy plné mastného jídla.

Emočně vzato bych se sebou ale nedokázala žít, kdybych věděla, že kvůli mně někomu přestalo bít srdce.

Potom tu máme fakt, že bych musela do vězení, což mě taky nijak zvlášť nerajcuje. Ne že bych byla nějak rozmazlená, ale v jídle jsem třeba celkem vybíravá a taky jsem nikdy neměla spolubydlící. Tak proč teď začínat?

Kromě toho jsem za posledních třicet let už limitu svých hříchů tak nějak dosáhla. Zabít někoho by v tuhle chvíli bylo už docela přes čáru. Už takhle jsem obsáhla většinu špatné pověsti obyvatelstva Fairhopu v Severní Karolíně.

A zas je tu Děsná Nesska. Se svým děckem narozeným mimo manželský svazek a svými sklony k úderům do krku a spontánním vraždám.

(Ten úder vysvětlím na příslušném místě. Kontext je pro tenhle příběh zásadní.)

Takže teď, když je zřejmé, že jsem se rozhodně, nepochybně a v žádném případě nikoho nepokusila zabít, bych měla vyjasnit jednu věc:

Gabriella Hollandová si zasloužila zemřít.

1. kapitola

Tennessee

V tomhle slunečném, poklidném odpoledni existovala šance devadesát devět celých devět desetin procenta, že někoho zabiju.

Puberťák ve žluté mikině Drew s kapucí, barevnými rovnátky a přiopilým výrazem, který se rozvaloval v červeném vinylovém boxu, schválně upustil vidličku pod stůl.

„Jejda,“ pronesl posměšně. „To jsem ale nešika. Zvedneš to, ne?“

Hodil po mně kovový úsměv s kousky vafle v rovnátkách. Jeho tři kámoši se v pozadí rozchechtali a s významným mrkáním se navzájem pošťuchovali lokty.

Zírala jsem na něj bez jakéhokoliv výrazu a přemítala, jestli ho chci raději otrávit nebo uškrtit. Rozhodla jsem se, že jed bude lepší. Možná je to zbabělý způsob zabití, ale neriskovala bych zlomený nehet.

Ostatně svých špičatých gelových nehtů, dlouhých, jako má Cardi B, jsem si cenila.

Jeho krku rozhodně ne.

„Ty snad nemáš ruce?“ Práskla jsem mu do tváře žvýkačkovou bublinu a zamrkala falešnými řasami, zatímco jsem hrála roli, kterou mi tohle město dalo – tupé ženské s vyfoukanými blond vlasy, která je sotva gramotná a předurčená k tomu, aby jim navěky servírovala hamburgery.

„To mám a rád bych ti ukázal, čeho jsou schopné.“

Jeho kamarádíčci zavyli, až se z toho někteří rozkašlali, tleskali a celkově si to představení velmi užívali. Cítila jsem, jak na mě můj šéf Jerry civí zpoza pultu, který zatím zuřivě drhnul utěrkou, která byla asi tak stará jako já.

Pohledem mi říkal, ať mě ani nenapadne „náhodou“ plivnout žvýkačku do jeho coly. (Tim Trapp si to zasloužil. Naznačil, že bych měla začít šlapat, abych synovi zaplatila vysokou.) Očividně jsme si nemohli dovolit pokutu ani poškozenou pověst.

Jerry byl vlastníkem podniku Jerry & synové. Jediná potíž s tímhle báječným jménem byla, že nebyli žádní synové.

Tedy ne že by neexistovali.

Naživu byli, to ano. Jenomže byli líní a utráceli peníze ze svých nezasloužených výplat na ženské, hraní, chlast a pyramidové podniky. Přesně v tomto pořadí.

Věděla jsem to, protože tu měli pracovat, ale stejně jsem tady většinu času makala jenom já.

„Máš problém, Turnerová?“ Jerry přežvykoval tabák. Listy mu zanechávaly na zubech podivný odstín žluté, zhruba tak barvy moči. Významně na mě vykulil oči.

Do háje s tím.

Musela jsem se zapřít a prostě to udělat.

Jak já nesnášela nadržené puberťáky, kteří sem přišli jen proto, aby omrkli, co mám pod šaty.

Jerryho servírky (čili: já, byla jsem tu jediná servírka) nosily značně sporé oblečení, protože tvrdil, že jim to zaručí (opět: mně) lepší dýška. To se však nedělo. Není jistě nutné dodávat, že uniforma byla povinná. S růžovobílými proužky a tak krátká, že mi bylo vidět až do krku.

Vzhledem k tomu, že jsem byla na ženu docela vysoká, kdykoliv jsem se v tomhle outfitu ohnula, dávala jsem na odiv půlku zadku. Sice jsem mohla udělat i dřep, ale to jsem zase riskovala, že ukážu něco ještě choulostivějšího než svoje pozadí.

„No?“ Kluk ve žluté mikině uhodil pěstí do stolu, až příbory zachrastily a talíře plné horkých, nadýchaných vaflí nadskočily do vzduchu. „Musím to snad opakovat? Všichni víme, proč nosíš ty šaty, a není to proto, že bys měla ráda průvan.“

Jerry & synové byl ten typ maloměstského bistra, co jste vídali ve filmech a říkali si – takováhle díra určitě nikde na světě neexistuje.

Kostkované černobílé linoleum už zažilo lepší časy – pravděpodobně v osmnáctém století. Dále tu byly omlácené červené vinylové stoly. K tomu jukebox, který náhodně a zcela bez vyzvání vykašlával „All Summer Long“ od Kida Rocka.

A ještě se tu nacházela Jerryho chlouba, díky níž si nárokoval, že je tohle místo slavné – zeď ověšená fotografiemi, jak se objímá s celebritami, jež se v našem městě zastavily (jmenovitě dva profesionální hráči baseballu, kteří se ztratili cestou do Winston-Salemu, a tanečnice, která dělala křoví pro Madonnu, jež sem sice opravdu přijela záměrně, ale jen proto, aby se rozloučila se svou umírající babičkou; na té fotce rozhodně vypadala přesně jako člověk, který právě řekl sbohem svému milovanému).

Jídlo tu bylo v lepším případě pochybné a v tom horším přímo nebezpečné, to záleželo na tom, zda náš kuchař Coulter měl před jejich přípravou náladu zeleninu a drůbež umývat (pohromadě). Byl to vážně skvělý chlap, ale radši bych spásala trávu než něco, co prošlo jeho rukama. Přesto bylo tohle místo plné teenagerů srkajících mléčné koktejly, dam, jež si užívaly občerstvení po nákupech na Hlavní ulici, a rodin, které se tu zastavily na brzkou večeři.

Co bistro Jerry & synové postrádalo na stylu a chuti, dohánělo tím, že vůbec existovalo: bylo to jedno z velice mála míst, kde se dalo v okolí najíst.

Fairhope bylo tak malé město, že se dalo najít jen s pomocí mapy, mikroskopu a velkého úsilí. Bylo prťavé jako pinďour toho nejhoršího z vašich bývalých. A taky živoucí časová schránka.

Byla tu jedna základní a střední škola, supermarket, benzinka a taky jeden kostel. Každý znal každého. Žádné tajemství nebylo v bezpečí před drbací četou postarších žen, které hrály každý den bridž a v jejichž čele stála paní Underwoodová.

A všichni věděli, že jsem průserářka.

Černá ovce města.

Děvka, lehkomyslná ženská, nestoudnice jedna.

Předpokládám, že to byla na jméně Fairhope čili Férová naděje ta největší ironie – nebylo ani fér, ani neposkytovalo žádnou naději.

Koutkem oka jsem zachytila Cruze Costella, jak sedí v boxu s přítelkyní tohoto měsíce, Gabriellou Hollandovou. Gabby (nesnášela, když jí tak lidé říkali, což byl také důvod, proč jsem ji tak občas titulovala, byť pouze v duchu) měla tak tříkilometrové nohy, široké asi jako párátka, pleť nemluvněte a pravděpodobně i stejné množství intelektu.

Díky svým lesklým černým vlasům sahajícím až do pasu vypadala jako dlouho ztracená Kardashianová (Kabriella, ne?) a byla zrovna tak náročná na péči, když vyžadovala šílené úpravy jídel, která si objednávala.

Tak například se z trojitého hovězího hamburgeru s extra sýrovými hranolky stal organický hamburger se sníženým obsahem tuku, bez housky, bez hranolků, s extra rukolou navrch a bez dresinku.

Pokud jde o mě, tak žádný tvar stehen nestojí za to, abych se stravovala jako křeček. Coulter ale stejně vyhověl všem jejím požadavkům, protože vždycky fňukala, když poté, co dojedla, měla na talíři byť jen náznak oleje.

„Vzdej to, Děsná Nessko. Zvedni tu vidličku, ať můžem pokračovat,“ zasyčel na mě ten kluk a vytrhnul mě z mého zasnění.

Zaplanulo mi ve tvářích.

Cruz ke mně seděl zády, ale Gabriella mě pozorně sledovala, stejně jako zbytek bistra, a čekala, jak se situace vyvine. Pokradmu jsem znovu mrkla na Jerryho, než jsem se s povzdechem rozhodla, že mi to nestojí za to, abych se nechala vyhodit, a pro tu vidličku se k zemi ohnula.

V té chvíli se udály dvě věci.

Zaprvé jsem ucítila, jak mě ten pitomeček štípl do zadku.

Zadruhé jsem za sebou zahlédla blesk od focení mobilem.

Otočila jsem se, odrazila mu ruku a v očích mě pálilo, jako kdybych je otevřela v bazénu plném chlóru.

„Co to krucinál mělo být?“ zařvala jsem.

Ten kluk se mi podíval přímo do očí a se zlomyslným úsměvem žvýkal brčko ve svém mléčném koktejlu.

„Slyšel jsem o tobě vyprávět, Děsná Nessko. Ráda se s klukama schováváš pod tribunami, co? Můžu tě vzít zpátky na místo činu, bude to pro tebe nostalgie.“

Málem jsem ztratila nervy, práci a svobodu, protože jsem byla toho blba schopná opravdu zabít, kdyby mě nezachránila ta (jižanská) kráska.

„Obsluho? Halóóó, něco bych potřebovala.“ Gabriella mávala rukou ve vzduchu a nenuceně si pohodila lesklými vlasy.

Ukázala jsem na toho kluka. „Doufám, že se tím brčkem zadusíš.“

„Doufám, že ty se zadusíš mým brčkem.“

„Tuším, že to bude asi tak podobná velikost.“

„Turnerová!“ vyštěkl Jerry, který náhle začal věnovat pozornost naší slovní výměně.

„No jo, no jo,“ zavrčela jsem.

Mou jedinou útěchou bylo, že s takovým obličejem a balícími hláškami zůstane ten kluk v Drew mikině panicem minimálně do třiceti.

Stejně ale bylo nanic, že jsem v téhle práci musela trčet, abych uživila Beara. Najít si práci ve Fairhopu nebylo snadné, hlavně s ohledem na mou pověst. Navíc jsem si chtěla tajně našetřit dost peněz, abych mohla studovat, co by se mi líbilo, a našla si něco jiného.

Rázovala jsem směrem k boxu, kde seděli Gabriella s Cruzem, a byla jsem přitom až moc vytočená na to, abych se začala cítit nesvá, jako tomu obvykle bylo, když jsem měla co do činění s místním zlatým hochem.

Cruz Costello byl a vždycky bude oblíbencem Fairhopu.

Když jsme byli na střední, napsal prezidentovi natolik výmluvný, nadějný a dojemný dopis, že byl s rodinou pozvaný na ceremoniál Díkůvzdání do Bílého domu.

Na střední byl Cruz rozehrávač, který dovedl Fairhope High až do státního finále – to bylo jedinkrát, kdy se škola dostala tak daleko.

Stal se také jediným obyvatelem Fairhopu, který kdy chodil na některou ze škol Břečťanové ligy.

Velká naděje Fairhopu. (A to jsme si už o těch nadějích něco řekli.)

To on pomohl Dianě Hudgensové porodit v její dodávce při sněhové bouři o Štědrém večeru a vysloužil si fotku v místním plátku, jak s úsměvem drží plačící novorozeně a po mužném předloktí mu stéká krev.

Jeho báječné pověsti samozřejmě nemohlo uškodit ani to, že po absolvování univerzity následoval Cruz otcovy šlépěje a stal se ve městě milovaným rodinným lékařem.

Očividně byl svatější než voda, po které kráčel Ježíš, ctnostnější než Matka Tereza, a co bylo ze všeho nejvíc rozčilující, ještě víc sexy než Ryan Gosling.

Ve filmu Drive.

Byl vysoký, štíhlý a měl tvar lícních kostí, které by upřímně řečeno měly být zakázané.

Dokonce měl knírek jako z porna, o němž si neuvědomoval, že je díky němu ještě víc sexy. Ve městě neexistovala žena, která by na těch vousech nechtěla vidět svou vlastní vlhkost.

Ani jeho oblečení ve stylu certifikovaného účetního znalce, jež sestávalo z khaki kalhot, zářivě bílých ponožek a polo triček, nedokázalo zakrýt fakt, že ten chlap byl k pomilování.

Naštěstí – a to používám ten termín velice volně, protože na mém životě nic šťastného nebylo – mě Cruzova existence natolik odpuzovala, že jsem byla vůči jeho svůdnosti imunní.

Zastavila jsem se u jejich stolu, opřela se bokem o zašlou desku a práskla žvýkačkou obzvlášť nahlas, abych zakryla svou nervozitu z toho, jak na mě ten kluk sáhl. Kdykoliv na mě dolehla příležitostná touha se ozvat, vzpomněla jsem si, že pracovní možnosti v tomto městě jsou ještě tenčí než Gabbyin pas. Vychovávat třináctileté dítě nebylo nic laciného a kromě toho, nastěhovat se zpátky k rodičům pro mě opravdu nebylo myslitelné. S mamčou Turnerovou jsem nevycházela.

„Přeji parádní ráno. Jak mohu pomoci naší fairhopeské krásce?“

Gabriella znechuceně nakrčila nosánek. Měla na sobě úzké džíny, drahý bílý kašmírový šátek a decentní šperky, které jí dodávaly nenucený, elegantní vzhled.

„Jak se máš, Nessy?“ zeptala se a sotva přitom pohnula rty.

„No, víš, Gabriello, každé ráno se probouzím na špatné straně kapitalismu, jsem si celkem jistá, že mi klekne auto, a záda mi taky nemládnou. Takže kolem a kolem, je to super, díky za optání. Co ty?“

„Zrovna jsem dostala velkou smlouvu s kosmetickou společností, která nejspíš dost nakopne můj blog, takže vážně skvěle.“

„Paráda!“ zapředla jsem a dala si práci, abych nevěnovala pozornost Cruzovi.

Gabriella provozovala to, že postovala svoje fotky a videa na Instagram, zkoušela nové produkty a vy jste měli věřit tomu, že když je budete používat, budete vypadat jako ona.

Postrčila po stole svůj talíř, jako by na něm byla mrtvá krysa.

„Hele, nechci takováhle být, ale nemyslím si, že můj krůtí burger je… víš…“

„Propečený?“ Pozvedla jsem obočí. Nebo že je vůbec krůtí…

„Organický,“ zašeptala a neklidně se zavrtěla.

Tak my tu máme Sherlocka.

Měla snad pocit, že je v nějakém luxusním podniku jako Ivy? Měla by být ráda, že její salát je umytý a bulku nemá z konzervy.

„Nejspíš není,“ souhlasila jsem.

Stáhla obočí k sobě. „Já jsem ale výslovně chtěla, aby byl.“

„A já jsem zase výslovně chtěla vítězný los do loterie a žhavý rande s Beniciem del Torem. Vypadá to, že máme obě špatný den, zlato.“ Znovu jsem práskla žvýkačkou.

Cruz byl tiše jako obvykle, když jsem se nacházela poblíž. Trapně se nad námi vznášel fakt, že Gabriella Hollandová byla nejlepší kamarádka mojí sestry Trinity. A moje milovaná sestřička byla zasnoubená s Wyattem – Cruzovým starším bratrem.

Zní to jako z  Jerryho Springera ? Jo, taky bych řekla.

Což technicky vzato znamenalo, že jsem musela hrát milou na oba tyhle povýšené kašpary. Ale zatímco Cruz se cíleně snažil mou existenci nijak nebrat na vědomí, já neměla problém mu předvést, co si myslím o  něm .

„Ty myslíš, že takový přístup ti zajistí dýško?“ zeptala se Gabriella nevěřícně a založila si ruce na hrudníku. To tedy byla bezva nejlepší kámoška mojí sestry, když se ke mně chovala jako k zaschlé koňské koblize na spodku svých jehel.

„Nemyslím si, že bys ty měla v bistru nasazovat takovýhle přístup kvůli původu hamburgeru,“ opáčila jsem.

„Kdybys byla třeba milejší a svědomitější, měl by tvůj ubohý synek víc příležitostí.“

Jo. Vážně si tohle dovolila říct. Skutečně do toho zatáhla Beara.

Projel mnou šílený vztek.

„A kdyby tys byla o něco hezčí, možná bys na Miss Ameriky neskončila jako třetí.“

Sladce jsem se usmála.

Očividně i já jsem si na ni dovolila.

Gabrielle se zalily oči slzami, nakrabatila bradu a vypěnila.

„Chci mluvit s vedením!“ vyjekla.

„Aha, ty myslíš šéfa?“ zeptala jsem se. „S tím, který má pod palcem celé tohle kulinářské impérium?“ Teatrálně jsem se posunula o pár čísel blíž k Jerrymu. „Vedení! Chce s vámi mluvit stůl číslo tři.“

Jerry obešel pult, vyplivl tabák do nejbližšího odpadkového koše a vypadal poplašeně, zatímco já se obrátila zpět ke šťastnému párečku.

„Mohu pro vás udělat ještě něco?“ Sametový úsměv jsem měla velký a umělý jako Gabriellino poprsí. „Možná bych vám mohla nabídnout gratis nějaký olej s bílým lanýžem, zatímco budete čekat? Možná foie gras?“ Dala jsem si záležet na tom, abych vyslovila ‚s‘ na konci a udržela tak při životě nálepku nevzdělané blbky.

Rozhodně jsem si tím nijak nepomáhala. Ale hele, nechávat se osahávat od kluka ve věku mého syna a napomínat od kámošky svojí mladší ségry, tím mi tak nějak přetekl pohár trpělivosti.

„Vlastně ano. Nemůžu uvěřit, že Trinity –“

Gabriellina kousavá poznámka byla utnuta zvukem dušení, který se ozval od stolu číslo pět, kde seděl sám Šmátral Chmatavý.

„Proboha!“

„Kristepane! Ne!“

„On se dusí! Dusí se brčkem!“

Karma musela vyslyšet moje modlitby a rozhodla se zasáhnout, protože ten kluk, který mě štípl do zadku, teď ležel na podlaze, držel se za krk a s vytřeštěnýma a rudě podlitýma očima kopal kolem sebe nohama, jak se snažil nadechnout.

Celá jídelna propadla hysterii. Lidé pobíhali tam a sem, židle padaly a ženy ječely. Nějaký zákazník volal 911. Někdo další zase navrhl, abychom ho převrátili na břicho. A jeden z jeho kamarádů to celé nahrával na telefon, jako kdybychom potřebovali ještě další důvod, proč nevkládat v generaci Z žádnou důvěru.

A pak se zjevil on.

Doktor Cruz Costello běžel jako ve zpomaleném záběru k tomu klukovi a světlé vlasy mu vlály jako v Pobřežní hlídce.

Udělal agresorovi Heimlichův chvat, ten následně vykašlal kousek brčka, jímž se dusil, čímž Cruz opět všechno zvládl napravit.

Jukebox začal jako na povel vyhrávat Kid Rockovu „All Summer Long“.

Ne že bych vyloženě chtěla, aby ten kluk umřel.

Být blbeček nebylo hříchem, který se trestal smrtí. Nicméně skutečnost, že celé bistro přihlíželo zcela zjevnému sexuálnímu napadání, jemuž jsem byla vystavena, byla šokující a celkem depresivní.

A pak tu byl ještě fakt, že Cruz Costello tam stál, vysoký, svalnatý a v plné kráse, zatímco se opájel komplimenty, jimiž ho všichni zasypávali.

„… zachránil tomu chlapci život! Jak vám za tohle můžeme dostatečně poděkovat? Vy jste pro Fairhope opravdu poklad, doktore Costello!“

„… říkal jsem vaší matce, už když vám byly tři roky, že z vás bude někdo důležitý, a vidíte? Měl jsem zase pravdu.“

„Moje dcera se příští rok vrací z univerzity. Je to mezi vámi a Gabriellou vážné, drahoušku? Moc ráda bych, abyste se poznali.“

Opřela jsem se o pult a přimhouřenýma očima to celé pozorovala.

Jeden z kamarádů toho teenagera volal jeho matce, aby ho přijela vyzvednout. Jerry se snažil všechny uklidnit tím, že vyhlásil zmrzlinu pro každého na účet podniku, Gabby byla zakleslá za paži svého přítele, jako by ji k němu přišil nějaký chirurg, špitala mu do ucha a značkovala si svoje území.

Cruz se Jerrymu pokoušel zaplatit, ale ten přehnaně vrtěl hlavou. „Vy si peníze rozhodně ponechte v kapse, doktore Costello.“

Já bych však rozhodně peníze doktora Costella uvítala v té svojí. Odstrčila jsem se od pultu, kráčela k němu a natáhla před něj dlaň.

„Já jsem připravená na dýško.“

Gabriella otevřela pusu dokořán.

Už by z ní málem vypadlo něco hnusného – fakt, že byla nejlepší kamarádka mojí sestry, ani že budeme obě Trinityiny družičky za ani ne dva měsíce, na tom nic neměnil.

Dnešek ještě posílil představu, že ve Fairhopu jsem obvyklým cílem narážek a útoků a všichni mají možnost, doslova právo od boha, aby se ke mně chovali nechutně. Ale Cruz ji zarazil, když ji s pousmáním poplácal po plochém zadku.

Věděl, že tohle jeho vystupování zlatého hošánka nenávidím.

„Běž a počkej na mě v autě, drahoušku.“

„Ale Cruzíííí.“ Gabby dupla nožkou a ohrnula rty.

„Já to vyřídím,“ ujistil ji.

„Fajn. Ale nebuď nijak milý,“ trucovala, chytila klíče, které jí hodil do rukou, a vyrazila ven z bistra.

Stáli jsme s Cruzem proti sobě. Jako dva kovbojové vyčkávající, než vytasí zbraně.

„To mi ani nepoděkuješ?“

Jeho whisky nasáklý hlas v mém hrudním koši rozvířil cosi teplého, sladkého a nevítaného. Měl ten typ těla jako Justin Hartley, ke kterému jste se prostě chtěli přitisknout.

„Za co?“ dumala jsem. „Že jsi naživu, jsi doktor, nebo že jsi pěkná osina v zadku?“

„Že jsem zachránil to děcko.“

„To děcko mě štíplo do zadku a vyfotilo si moje kalhotky.“

„To jsem nevěděl,“ odvětil.

Věřila jsem mu, ale no a co? Byla jsem tak naježená, že jsem viděla rudě.

„Dej mi dýško, nebo běž,“ zasupěla jsem.

„Ty ode mě něco chceš?“ otázal se bezbarvým tónem a zúžil tmavomodré oči na mou tvář. „Tak tady je malý tip: nauč se slušnému chování. A rychle.“

„Promiň.“ Smutně jsem zkroutila rty a prohlížela si nehty. „Rady z koláčků štěstí nejsou měna, kterou v současné chvíli akceptuju. Ale zkus buď hotovost, nebo Venmo.“

„Nečekáš snad opravdu po svojí hádce s Gabriellou spropitné, že ne?“ Vypadal, že o mě má poněkud obavy. Jako by měl strach, že kromě toho, že jsem zmalovaná a vyzývavě oblečená, mám ještě IQ sendviče s burákovým máslem. Bez džemu.

„Opravdu ho čekám. Moc dobře ví, že tu nemám žádné organické maso – ani rukolu. Proč to pořád vyžaduje?“

Jestli mi poví, že zákazník má vždycky pravdu, přidám si ho na svůj rozrůstající se seznam lidí, které chci zabít. Ačkoliv je vlastně už v první desítce za to, jak pokaždé předstírá, že neexistuju, když se při nějaké společenské příležitosti setkáme.

„A proč ty jí prostě na rovinu neodpovíš?“ odpálil mě. Na chvíli – na docela maličkou prchavou chviličku – bych přísahala, že ta jeho maska báječného hocha lehce napraskla a skrze ni pronikla špetka rozmrzelosti.

„A proč ty se nestaráš o sebe?“

Všimla jsem si, že mi při té větě sklouzl očima ke rtům.

Věděla jsem, že mám na sobě dost make-upu, abych z něj uplácala svoji sochu v životní velikosti, a až moc růžové rtěnky, aby se to někomu mohlo líbit. Ale protože Cruz byl Cruz, nikdy o nikom neřekl nic nepěkného nebo pokořujícího. Ani o mně ne.

Viděla jsem, jak se rozšířilo chřípí jeho římského nosu, když se hlubokým nádechem uklidňoval a zvedl bradu.

„No dobře, Tennessee.“ A to byla další věc. Všichni mi říkali Děsná Nesska. On jediný mi říkal mým jménem a mně to odjakživa připadalo jako za trest. „Budu se starat o sebe. Tak co kdybychom začali? Už jsi zarezervovala lístky na tu plavbu?“

Hmm, aha.

Vzhledem k tomu, že mí rodiče platili za svatbu Trinity a Wyatta, Costellovi – rodiče Cruze – se rozhodli pozvat obě naše rodiny před svatbou na okružní plavbu, abychom se mohli lépe poznat.

Costellovi podnikali plavby často, takže použili svoje věrnostní body, aby pro Trinity s Wyattem zarezervovali luxusní líbánkovou kajutu a pro sebe a moje rodiče dvoulůžkové kajuty.

Můj syn Bear žadonil, aby mohl být s mými rodiči, kteří tam budou mít soukromou vířivku a vlastní bar se sladkostmi. Měly to být jeho první prázdniny, tak jsem svolila.

Jenže to znamenalo, že jsem ještě musela rezervovat pokoje pro mě a Cruze, a jelikož Cruz měl „opravdovou práci“, zatímco já měla tolik volného času (slova mé mámy, nikoliv moje), dostala jsem za úkol nám na plavbě sehnat volné pokoje.

„Pracuju na tom.“

„Nenapadlo mě, že zarezervovat lístky vyžaduje tolik úsilí.“

Přejela jsem si prsty po svojí tuhé, silně nasprejované hřívě.

„Pro tebe je to možná snadné. Ale takovým lehkomyslným existencím, jako jsem já, to trvá. Kde se vlastně takové lístky rezervují? Na těch internetech?“ Naklonila jsem hlavu. „To je taková ta věc na počítači? Se všemi těmi slovíčky a videi s koťátky?“

Zacukalo mu v čelisti.

Pouze jednou.

Ale stačilo to, aby mnou projela vlna nestydaté radosti. Cruz Costello byl známý tím, že ho nic nevyvedlo z rovnováhy.

„Zarezervuj ty lístky, Tennessee.“

„Ano, pane. Budeš potřebovat dvojlůžko, nebo jenom letiště?“

„Ptáš se mě, jestli s sebou beru Gabriellu?“

„Nebo jakoukoliv jinou ženu dle tvého výběru, která je na hranici zletilosti.“

To nebylo tak docela fér, ani se nejednalo o nejextrémnější věkový rozdíl v okolí.

Gabby bylo stejně let jako Trinity, pětadvacet, a Trinity si brala Wyatta, který byl Cruzův starší bratr.

Cruz vrazil ruku do přední kapsy svých khaki kalhot. Bylo frustrující, jak dobře mu ta nenucenost šla.

„Snaž se to nezvorat, až je budeš objednávat, ano?“

Teď mi ovšem maska lhostejnosti spadla a roztříštila se o podlahu. Sice jsem byla ve městě zaškatulkovaná jako někdo, kdo vždycky všechno zvoral, ale dle mého názoru jsem si to nezasloužila.

„Jsem zcela schopná rezervovat dva lístky na okružní plavbu.“

„Uvěřím, až to uvidím.“

„Víš,“ přemítala jsem a pohrávala si přitom s pramenem světlých vlasů, který mi unikl z nemoderního drdolu, který jsem měla vyčesaný nahoru, „nejsi ani z poloviny tak milý, jak si lidi myslí.“

„Schovávám si veškerý jed přímo pro tebe.“ Naklonil ke mně kšiltovku jako kovboj. „Ještě něco, Tennessee? V autě na mě čeká moje dívka.“

Jasně, jasně, jasně.

Naleštěné Audi Q8 s nablyštěnou přítelkyní a jeho nablyštěným životem.

Na tu otázku jsem odpověděla zdviženým prostředníkem a využila přitom toho, že všichni kolem vzrušeně hovořili o tom, co se stalo tomu brčkožroutovi, takže si toho nemohli všimnout.

Nebyla to moje nejelegantnější odpověď, ale rozhodně byla tou nejuspokojivější.

Ten večer mi bylo do breku.

Snažila jsem se nelitovat, ale některé dny to bylo prostě náročnější.

Můj syn si moc přál hru Assassin’s Creed, ale já si ji nemohla dovolit. Nejhorší na tom však bylo, že se mě ani nezeptal.

Musela jsem se to dozvědět od matky po telefonu, když jsem mířila domů ve svojí Hondě Odyssey, která po ulici škytala jako opilá vysokoškolačka po večírku na koleji.

Bear jí nabídl, že jí bude sekat trávník, aby získal nějaké peníze a mohl si tu hru koupit.

„Zlato, já bych mu tu hru hned koupila, to víš, ale ty hry jsou dnes tak hrozně plné násilí a já si nejsem jistá, jestli by je měl vůbec hrát.“

Nemělo smysl jí vysvětlovat, že nutit Beara, aby nehrál hry, byla prohraná bitva. Tohle prostě on a jeho kamarádi dělali. Bylo to běžné.

Zároveň jsem si jako matka připadala zoufale nedostačující. Naprostý propadák. Nedokázala jsem synovi ani koupit počítačovou hru.

Možná měla Gabriella pravdu.

Možná bych se měla prostě kousnout, říct jí, že hamburger je organický, a za pěkné, tučné spropitné strpět občasné sexuální napadání.

Otevřela jsem dveře našeho zánovního přízemního domku, který jsme měli pronajatý. Měl bledě modrý nátěr. Natřeli jsme si ho s Bearem sami, abychom srazili něco z nájemného, které si vlastník účtoval. Uvnitř nebylo nic moc jiného než nábytek, který nám darovala rodina a kamarádi.

Ale bylo to naše a byli jsme na to hrdí.

Zula jsem si u dveří boty, hodila bundu a kabelku na skříňku a cítila se příšerně unavená.

Unavená z toho, že si nemohu dovolit synovi koupit věci, které by chtěl.

Vysílená ze zabeďarovaných, drzých puberťáků, kteří mě v práci štípou do zadku.

Z Gabrielly, jejích štíhlých nohou a jejího života sestávajícího z pohodlných a výnosných smluv.

A z doktora Cruze Costella, který si zřejmě umanul, že mě bude nenávidět.

Vážně jsem se z tohohle města potřebovala dostat a hodlala jsem to udělat hned, jak Bear dokončí střední školu.

„Medvídku? Jsi tady?“ zavolala jsem.

V kuchyni cinkaly pánvičky a nádobí a hlasitost se zesilovala, když jsem procházela potemnělým malým obývákem.

„Mami? Udělal jsem těstoviny. Promiň, měl jsem toho spoustu do školy a zapomněl jsem vyndat kuře, aby rozmrzlo.“

Vstoupila jsem do kuchyně a přitáhla si syna do drtivého objetí. Poté jsem od něj o kousek poodstoupila, abych si prohlédla jeho obličej, zatahala ho maličko za uši a vlepila mu polibek na čelo, což neměl rád, ale nicméně mi to trpěl.

Ve třinácti už byl Bear o hlavu vyšší než já. Nebylo to zrovna překvapení, vzhledem k tomu, že to měl po otci, který měl na střední metr devadesát.

Nejspíš by mě to mělo deprimovat.

To, jak Bear použil moji dělohu k pronájmu a pak vyšel ven jako naprostá kopie Roberta Gussmana. Stejné rozcuchané kaštanové vlasy, šibalské, smaragdově zelené oči se zlatými flíčky a hluboké dolíčky ve tvářích, které se objevily, i když jen promluvil, a ten jeho lehce zakřivený nos.

Mělo by mě to deprimovat, ale nebylo to tak.

Protože Bear byl jedinečná osobnost a z Roba byla v tuhle chvíli už jenom vytrácející se jizva. Jako starý dopis napsaný tužkou, kde slova časem už mizela a byla téměř nečitelná.

„Těstoviny jsou bezva.“

Stoupla jsem si znovu na špičky, abych mu mohla dát pusu na tvář. Bear byl sice rozkošný, ale stejně jako všichni kluci jeho věku byl cítit ponožkami a hormony.

Odtáhla jsem se a všimla si, že už nachystal stůl a nandal jídlo. „Jak bylo ve škole?“

Oba jsme se posadili ke stolu a pustili se do extra al dente (čímž mám na mysli prakticky neuvařených) těstovin ponořených do jakési podezřelé omáčky ze supermarketu.

„Dobře. Až na to, že pan Shepherd se mě pořád snaží dostat do fotbalového týmu, což je pěkná otrava, ale kromě toho bylo to fajn.“

„Nedovol mu, aby tě do něčeho zavlekl. Nejsi Rob. Nemusíš hrát fotbal.“

„Rozhodně nehrozí, že by ze mě byl sportovec. Tolik práce a v podstatě pro nic.“

„Dělo se ještě něco dalšího?“

Bear nakrčil nos a vystoupily mu dolíčky. „Ani ne.“

Něco ve mně zjihlo a cítila jsem skoro až tupou bolest. Nechtěl mi o té hře povědět. Nechtěl, abych si kvůli tomu dělala starosti.

„A jaký jsi měla v práci den ty?“ Nabral si na vidličku červené těstoviny a strčil si je do úst.

Víš, synku, bylo to horší než den, který měl Abraham, když ho Bůh najednou požádal, aby si v devětadevadesáti letech udělal obřízku.

Teď byla řada na mně, abych zalhala. Nebo mu alespoň poskytla upravenou verzi pravdy.

„Parádně. Jerry možná bude potřebovat v dalších týdnech nějaké směny navíc. To znamená víc peněz. Můžeme se trochu rozšoupnout. Chtěl bys něco?“ Soukala jsem do sebe těstoviny.

Naštěstí tu pitomou plavbu platili Costellovi, kteří nebyli zrovna na štíru s penězi.

„Ne, nedělej si se mnou hlavu. Měla bys to využít pro sebe, mami. Nikdy si nic nekoupíš.“

„To je nesmysl.“ Zamávala jsem prsty a zalapala po vzduchu, jako bych ho v dýchacích cestách moc neměla. No kruciš, to dal do té omáčky tabasco? „Pořídila jsem si tyhle nehty.“

„Snažíš se dobře. Ale teta Gail ti je udělala zadarmo. Nejsem hloupý.“ Protočil oči.

Vlastně to bylo přesně opačně. Byl chytrý a na svůj věk velice vyspělý. Měla bych mu o těch drobnostech přestat lhát, jen abych se cítila lépe.

Po zbytek večera panovala naprostá pohoda.

Sledovali jsme s Bearem soutěž Amerika hledá SuperStar a cpali se před televizí pistáciovou zmrzlinou. Smáli jsme se a posuzovali soutěžící, jako by některý z nás vůbec dokázal udržet tón. Potom mi dal pusu na čelo, popřál dobrou noc a šel do postele.

O několik minut později jsem přes chodbu slyšela tiché pochrupávání, jež vycházelo z jeho přivřených dveří. Ten kluk by prospal i dostih Kentucky Derby. Zatímco by seděl na tom koni.

Usmála jsem se pro sebe a kroutila hlavou, zatímco jsem sbírala misky od zmrzliny a prázdné sklenice od ledového čaje a odnesla je do kuchyně. Když jsem nádobí namočila, ozval se zvonek.

S povzdechem jsem vypnula vodu, utřela si ruce a vyrazila ke dveřím.

Než jsem tam stihla dojít, zvonek zadrnčel ještě jednou.

„Už jdu, už jdu. Ššššš.“

Byla to máma, která šla kolem při jedné ze svých večerních procházek, jimiž se snažila zhubnout, aby mi pověděla, že se přece jenom rozhodla Bearovi koupit tu hru? Nebo možná sestra, abych se podívala na to, jak na poslední chvíli změnila květinové aranžmá nebo svatební menu?

Otevřela jsem vnitřní skleněné dveře a pohled ven mi vyrazil dech.

Na verandě stál Rob Gussman, moje láska ze střední a Bearův otec, který se tady za celou tu dobu nikdy neukázal.

Třináct let poté, co mě těhotnou v šestnácti opustil.

„Děsná Nesska.“ Usmál se. „Dospěla jsi a vypadáš skvěle.“

2. kapitola

Tennessee

Třískla jsem mu skleněnými dveřmi před nosem.

Viděla jsem přes sklo, jak Rob postává na verandě a klátí tam svým velkým vysportovaným tělem, zatímco se snaží vymyslet, co bude dělat. Ustoupil stranou a zíral na mě skrze postranní okno, a očividně v sobě objevoval kvality Teda Bundyho.

„Fajn. Přiznávám, že ta první věta zněla v mojí hlavě mnohem líp. Promiň. Omlouvám se. Můžeš, prosím tě, otevřít dveře?“

O Robovi jsem něco věděla hlavně z šeptandy, která se po městě nesla, protože použil svoje dvě funkční mozkové buňky a poté, co se na mě na střední vykašlal, opustil Fairhope.

Věděl, že můj táta, který dvacet let ve městě pracoval jako šerif, by ho hnal s puškou a já bych ho dodělala sama holýma rukama.

Dostalo se ke mně, že dostal stipendium, odletěl do Arizony a doufal, že se dostane do Národní fotbalové ligy.

Také jsem věděla, že se mu nikdy nepodařilo stát se profesionálním hráčem a posledních deset let hrál pro amatérské ligy a k tomu dělal trenéra, aby se uživil.

Oženil se – dvakrát – a také se rozvedl, ale neměl už žádné další děti.

To nejpodstatnější, co jsem o něm věděla, však bylo, že je to bezohledný mizera. Nikdy se nesetkal se svým synem.

Nikdy neposlal pohled, dárek k narozeninám, vzkaz, natož šek. Nikdy se mě nezeptal na to nejlepší v mém životě.

To, že Beara naprosto odmítl, pro mě bylo neomluvitelné.

Rob se mnou nemusel zůstávat. Ale odejít a označovat to jen za mou chybu?

Jo, takže kámo, ty nemáš moc šancí se v tomhle století dostat pryč ze seznamu lidí, kterým chci rozbít hubu.

„No tak, Nessy.“

Rob přitiskl ruku na sklo a vyloudil ze sebe ubožácky smutný výraz. Při bližším pohledu ani nevypadal jako starý Rob. Ten, který byl plný ambic, dolíčků ve tvářích a příležitostí.

Vypadal stejně zničeně, unaveně a prázdně, jako jsem se já cítila.

V pořádku.

„Prosím,“ žadonil tiše. „Celý týden jsem sbíral odvahu sem přijít. Dej mi pět minut.“

Znovu jsem otevřela dveře. Nezajímalo mě, proč tu je. Bylo mi to naprosto ukradené.

Ale jestli na tom byl vážně tak špatně, nechtěla jsem být tím člověkem, který ho popostrčí blíž k sebevraždě. Navzdory tomu, že jsem si občas v duchu přála, aby někdo umřel, ve skutečnosti jsem takové myšlence nebyla zrovna nakloněna.

Navíc to stále byl otec mého dítěte, i když se tak nikdy nechoval.

Rob měl na sobě větrovku North Face, drahý sestřih a na pravé noze sádru. Hanbou se ve mně cosi sevřelo, když jsem pomyslela na to, co vidí, když na mě pohlédl. Už jsem neměla svěží tvářičku krásné holky, kterou opustil, s vyšisovanými vlasy, světlými pihami a úchvatnýma nohama. Teď mi bylo devětadvacet. Měla jsem silný make-up, pár kilo navíc a trpěla nedostatkem spánku.

„Vypadáš… báječně,“ zajíkl se.

I jeho hlas zněl jinak. Nějak rezignovaně.

„Ty vypadáš nějak mimo,“ odpověděla jsem suše a opřela se o zárubeň dveří. „Co proboha děláš ve Fairhopu? A proč jsi nejdřív nezavolal, než ses na mém prahu objevil neohlášený a vítaný asi jako pytel hořících psích výkalů?“

Pravdou bylo, že pokud bych si měla vybrat, přivítala bych psí hovínko s otevřenou náručí, kdyby druhou volbou byl Rob. Hořící exkrement by se dal aspoň zadupat a bylo by po problému.

Mávl rukou ke své pravé noze a vysoukal ze sebe: „Zlomil jsem si stehenní kost.“

Mně jsi zlomil srdce.

„To vidím.“ Mluvila jsem věcně. „To pořád neodpovídá na moji otázku.“

„Už nemůžu hrát fotbal. Ani nemůžu trénovat,“ vyhrknul.

„Krvácí mi srdce.“

„Vážně.“ Stáhl obočí. „Nessy, už se k tomu nikdy nevrátím.“

„No, je ti třicet jedna a do profesionální ligy ses nikdy nedostal, takže jsem si celkem jistá, že svět tu ztrátu rozdýchá.“

Vážně jsme mluvili o jeho kariéře v amatérském fotbale?

„To ale není důvod, proč jsem se vrátil do Fairhopu.“ Potřásal hlavou, jako by se snažil vybavit si text. Pokusil se zachytit můj pohled.

Soustředila jsem se na jeho ustupující linii vlasů, protože jsem ještě nebyla připravená na to, co má v očích. Srdce mi bušilo snad tisíci údery za minutu. Nemohla jsem pořád uvěřit tomu, že je tady, a zároveň jsem se modlila, aby se Bear neprobudil a nešel si pro sklenici vody.

„Není?“ řekla jsem pomalu.

„Je načase, abych přijal zodpovědnost. Když jsem před dvěma týdny ležel v nemocnici a byl jsem sám, uvědomil jsem si, že celou dobu postrádám smysl života. Chci být se svojí rodinou. Se svými stárnoucími rodiči. Zapustit kořeny, najít nějaký smysl, trávit volno a dovolené s těmi, na nichž záleží. Chci si zahrát fotbal se svým synem.“

„Nesnáší fotbal,“ upozornila jsem ho a těšila se z faktu, že Rob a Bear mají tak odlišné osobnosti, jak je to jenom možné.

„Co ho zajímá?“ zeptal se přiškrceně.

V tu chvíli jsem pocítila silné nutkání mu říct, že hřbitovy a obětování zvířat . Ale jenom jsem ohrnula rty.

Tuhle hru hrát nebudu.

„Slyšel jsem, že vypadá jako já,“ pokračoval Rob. „Vysoký, tmavé vlasy. Pohledný.“

Lehce jsem pokrčila rameny. „Právě jsi popsal polovinu populace v Severní Americe.“

V očích se mu rozsvítila naděje a něco ve mně trochu povolilo. Když jsem byla mladší, snila jsem o tomhle momentu. Že se Rob objeví a bude chtít Beara i mě. Že nás zachrání.

Ale roky otupěly veškerý optimismus, který ve mně ještě zůstal, a teď už jsem od lidské rasy jako celku nic nečekala.

Hlavně od mužů ne.

A především ne od Roba.

Sobecky jsem si přiznávala, že to prostě nebylo fér. Rob nesměl jen tak poklidně nakráčet na třetí dějství a stát se součástí šťastného konce.

Přišel o všechny ty hrozné části.

Probdělé noci, novorozeně s kolikou, růst zubů a všechny kontroly u doktora. Návštěvy na pohotovosti, operaci ucha, bebíčka, která potřebovala pusu, příběhy, jež se musely přečíst, a učení se číst a psát.

Nebyl tu, aby svého syna naučil jezdit na kole nebo na skateboardu nebo sklopit penis při čurání (především za tohle jsem ho opravdu nesnášela). Jak lovit ryby, pověsit obrázek na zeď a vůbec, jak být mužem.

V krku jsem měla knedlík.

„Můžu jít dovnitř?“ zeptal se.

„Ne.“

Uslyšela jsem ve svém hlase chlad a vyděsilo mě, že tohle vyšlo ze mě. Ale jak bych mohla odpovědět jinak? Ten chlap mě zničil, můj život, naděje i všechny mé sny. Je pravda, že mi dal ten nejvzácnější dar – našeho syna –, ale to byla velká náhoda.

Kousl se do spodního rtu a civěl na svoje boty jako kárané dítě.

„Vážně bych chtěl, aby tohle fungovalo.“

„Fungovalo co?“

„Chci ho vidět, Nessy. Svého syna.“

„Má jméno.“

Zavřel oči a rysy, jež jsem až moc důvěrně znala, mu zkřivilo utrpení.

„Jmenuje se Bear,“ řekla jsem.

„Já vím.“

„Divné jméno, nemyslíš?“ dráždila jsem ho a nebyla si tak docela jistá, čeho tím vlastně chci docílit, ale toužila jsem mu způsobit co největší bolest.

Rob zvedl pohled a zatahal se za suchou kůži na rtu, do něhož ještě před chvílí zarýval zuby.

„Nemyslím si, že bych měl právo to nějak soudit. Nebyl jsem tu, abych mu dal jméno.“

„No to máš teda pravdu, tos nebyl.“

Fakt, že byl tak pokorný a měl tak omluvný přístup, zmírnil mou potřebu být k němu hrubá. Tedy trochu.

Projel si prsty vlasy.

„Podívej, Nessy, já vím, že jsem to podělal, a taky vím, že nejlepší způsob, jak ti dát najevo, že to myslím vážně, je časem dokázat, jak jsem se změnil. Za posledních pár let se ve mně něco posunulo. Během let jsem tě nesčetněkrát chtěl kontaktovat…“ Nadechl se a zakroutil hlavou. „Nicméně, pracuju teď pro svého tátu, přímo tady ve městě. Má obchod s nemovitostmi. Mám dům hned kousek od vás, takže můžeš kdykoliv volat, kdybys něco potřebovala. Tady je moje číslo.“

Podal mi svou vizitku. Vzala jsem si ji, a aniž bych se na ni podívala, zastrčila jsem ji do kapsičky od pyžama, přičemž jsem dýchala nosem, abych zabránila tomu, že se rozbrečím. Rob postával na verandě a vypadal trochu váhavě a značně obezřetně.

„O co jde?“ Protočila jsem oči. „Vím, že chceš říct ještě něco dalšího.“

„No… možná je na to ještě moc brzy, ale…“

„Co?“

Zkoumavě jsem si prohlížela jeho tvář a uvědomila jsem si, že přestože vypadal tak známě, byl pro mě zároveň nečitelný. Muž. Naprosto cizí chlap, který se na mě teď díval s výrazem plným úzkosti, mi vůbec nepřipomínal chlapce, s nímž jsem kdysi chodila.

„Chci to vynahradit i tobě, Nessy. Nejen Bearovi. Chci získat zpátky i tebe.“

„Děláš si legraci?“

„Ne. Nikdy mi na tobě nepřestalo záležet, Tennessee. Já –“

„Díky, ale to bych radši olizovala kliku na nejbližších veřejných záchodcích.“

Když jsem mu tentokrát zabouchla dveře před nosem, už jsem je neotevřela.

Je jenom omezené množství hovadin, které dokáže ženská v jednom dni snést.

Popíjela jsem už třetí skleničku vína – zlevněného a docela jistě prošlého –, když jsem si vzpomněla, že mám zarezervovat ty lístky na plavbu.

Zapnula jsem stařičký notebook a napsala adresu, kterou mi rodiče dali. Jednalo se o tu společnost pořádající okružní plavby. Tisíckrát mě nabádali, ať to nespletu.

A měli pro to dobrý důvod.

Sama jsem si diagnostikovala vážný případ ADHD a šlo mi naprosto příšerně všechno, co vyžadovalo více než tři minuty soustředění a/nebo práci s těžkými stroji. V mé mysli to neustále vypadalo jako na víceproudé dálnici bez dopravních značek. A potom, co se objevil Rob, jsem byla pochopitelně otřesená.

Ale bylo to doslova jenom rezervování lístků – jak těžké to může být?

Vážně jsem neměla zájem, aby mě kvůli tomu doktůrek, kterému jsem jednu vrazila pěstí (k tomu se ještě dostanu, jo? Vydržte!), šikanoval. Ne že by to dělal. Cruz Costello byl v podstatě expert v ignorování mojí existence.

Ale jestli mohu zajistit, abychom spolu před plavbou už nemluvili, rozhodně udělám, co se dá.

Na stránkách té společnosti jsem zadala do vyhledávacího řádku Euforie, jméno lodi, na které jsme měli plout. Vyrážela z Port Wilmingtonu na desetidenní plavbu po různých karibských ostrovech.

Pro Costellovy to očividně byla tradice, že brali své syny každé léto do různých exotických destinací. My Turnerovi jsme mívali také pár tradic, než se narodil Bear.

Konkrétně se každý srpen dokodrcat do Disney Worldu, stěžovat si na floridské vedro a později svatosvatě přísahat, že se už nikdy nevrátíme, a pak se zoufale snažit najít mého velice podnapilého a velice přátelského tátu, jak se snaží konverzovat s jakoukoliv herečkou, která ten den hraje Elsu.

Přiznávám, že jsem byla maličko lízlá, když jsem sobě a Cruzovi zamlouvala lístky.

Trošku se mi to… mlžilo, když jsem zadávala naše údaje a přeposílala potvrzení na mail cruzcostellomd@healthhelp.com. To byl ostatně taky důvod, proč jsem mail okořenila emotikonem se zdviženým prostředníčkem, aby bylo jasné, od koho je.

Nakonec jsem počítač zaklapla, vzala jsem si víno k sobě do ložnice a upadla v posteli do šestihodinového hlubokého spánku. Spánku naplněného sny o Beniciovi del Torovi a loterijních tiketech, ale žádným Robem Gussmanem ani Cruzem Costellem.

3. kapitola

Tennessee

Následující den jsem hned poté, co jsem Beara dovezla do školy, zašla k našim domů. Měla jsem večerní směnu a slíbila jsem své sestře Trinity, že jí pomůžu udělat dárkové tašky na rozlučku se svobodou, kterou ten večer měla.

Jo.

Přesně tak.

Jedna ze dvou družiček – já – nebyla pozvaná na rozlučku. Nebo pokud chceme zacházet do detailů, neměla jsem v tu dobu volno.

Trinity ale velice dobře věděla, že není nikdo, kdo by za mě tu směnu vzal – a o útercích jsem měla vždycky večerní směny. Takže jsem si to přebrala tak, že mě tam nechtěla.

Uznávám, že to nebyla nijak tragická rána, vzhledem k tomu, že Trinityiny kamarádky mě moc nemusely.

Stejně ale zabolelo, že si vybrala zrovna tenhle termín – týdny před svatbou – jen proto, že věděla, že to nezvládnu. Nicméně, kdybyste se Trinity zeptali, tvrdila by, že 0720 je její šťastné číslo. Všichni jsme ale věděli, že je to blbost. Nikdo nemůže mít oblíbené číslo 0720.

„Haló, haló! Jsem tady!“ Použila jsem klíč, abych vstoupila do domu rodičů, a v náruči jsem držela velkou krabici donutů. Vyzula jsem si lodičky s leopardím vzorem a vykračovala si do kuchyně, kde jsem nahodila kávovar.

Co se týkalo designu interiéru, dům mých rodičů byla katastrofa globálních rozměrů. Matka byla učitelkou výtvarné výchovy na místní základní škole a měla dost excentrický vkus. A tím excentrickým myslím naprosto příšerný.

V kuchyni měli tyrkysový koberec ode zdi ke zdi, údajně pastorální malbu jakési farmy a koupelny a vany byly vymalované jasně rudou a oranžovou, což těm místnostem dodávalo eleganci vykřičeného domu v plamenech.

„Už jdu!“ Slyšela jsem seshora kroky.

Trinity ještě bydlela s mými rodiči. Vlastně mě trochu znepokojovalo, že se vdává a má se sestěhovat s Wyattem. V pětadvaceti pořád ještě bydlela s našimi a byla tak mnohem víc chráněna před těžkostmi reálného života než já.

Wyatt byl téměř o deset let starší, a přestože měl skvělou práci jako inženýr ve Winston-Salemu, byl také známý svou láskou k alkoholu, večírkům a pochybným rozhodnutím.

Mohla bych se dohadovat, že kdybych nebyla já takový propadák, Wyatt by mohl zaujmout moje místo oblastního ztroskotance. Jenže tu byl Cruz, aby ty jeho nepřístojnosti vyvažoval. Dokonale od něj odváděl pozornost.

Na schodech pokrytých kobercem se ozvaly kroky a v kuchyni se objevila moje světlovlasá sestra, oblečená stále ještě v saténovém, světlemodrém pyžamu a vlasy měla stažené do dlouhého copu.

„Nessy! Nessy, jsem tak ráda, žes přišla. Jsem z toho celá vyřízená.“ Hodila mi ruce kolem ramen a pevně mě objala. Poplácala jsem ji po zádech. „Paní Underwoodová roznáší po celém městě, že jsi včera způsobila, že se nějaký kluk začal dusit brčkem?“

„To je lež,“ zamručela jsem jí do vlasů a přála si, aby paní Underwoodovou také zastihla nějaká nepříjemná karma.

„Jo, to jsem si myslela.“ Trinity zavětřila ve vzduchu a rozhlédla se kolem. „Cítím kafe?“

„A donuty.“ Otevřela jsem krabici čerstvého pečiva, kterou jsem vyzvedla cestou sem.

„S polevou?“ Oči se jí rozšířily nadějí.

„Že váháš.“

Oběma jsem nám nalila šálek kávy, zatímco Trinity se uvelebila na jedné židli přetřené jasně žlutým nátěrem a začala z donutu okusovat polevu. Vždycky jedla jenom polevu. A to bylo pak všechno, co si ten den dala.

„Ach jo, kdybys je raději nebrala. Těch posledních pár kilo, co se snažím zhubnout kvůli svatbě, mě ničí.“

Strčila si do pusy celý donut a vypadala spíš zoufale než šťastně.

Existovala jen jediná věc, kterou Trinity milovala víc než svou postavu, a to byly donuty.

„Jsi nádherná,“ prohlásila jsem.

„To se ti řekne. Vždycky jsi byla hubená jak tyčka. Chceš , abych vypadala na svatebních fotkách opuchle?“

Nemáš vůbec zač, sestřičko.

„Kde je máma?“

Posadila jsem se vedle ní a objímala svůj hrnek s kávou. Vzhledem k tomu, že se měla za šest týdnů vdávat, brala jsem Trinityino chování s nadhledem. Viděla jsem dost dílů Bridezillas na to, abych věděla, že plánování svatby se dá klidně srovnat s rozením trojčat bez epidurálu.

„Šla vyměnit makronky do dárkových krabiček na rozlučkovou párty. Úplně zapomněla, že Gabriella je alergická na ořechy a objednala normální makronky, s mandlemi a tím vším. Minulý večer jsme se poštěkaly a skončilo to tím, že jsem jí řekla, že jestli hodlá mou svědkyni zabít, může to prostě říct na rovinu a já to celé zruším. Nakonec se jí podařilo přesvědčit paní Patelovou, aby je udělala znovu. Ta určitě celou minulou noc nespala, ale co nadělám, že?“