Zkouška sirén
Česká písnička mezi folkem a rockem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Přemysl Rut

Zkouška sirén / Česká písnička mezi folkem a rockem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Sedí topič u piána

Preluduje potají

A pod prsty toho pána

Bílé klapky černají

Za ta léta u divadla

Která strávil v kotelně

Hraje svoje Pec nám spadla

Stále více fortelně

Karel Plíhal, léta osmdesátá

Jaroslav Hutka na Letné v listopadu 1989

Tato publikace vznikla na Akademii múzických umění v Praze
v rámci projektu „DĚJINY A SOUČASNOST ČESKÉ AUTORSKÉ PÍSNĚ“
podpořeného z prostředků Institucionální podpory
na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné organizace,
kterou poskytlo MŠMT v roce 2022

Recenzovala Dada Klementová

Copyright © Přemysl Rut, 2022
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-737-5 (Vyšehrad)

ISBN tištěné verze 978-80-7331-616-7 (Akademie múzických umění v Praze)

ISBN e-knihy 978-80-7601-739-9 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-740-5 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7601-738-2 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Odvržené tělo

Jaroslav Jakoubek

Kdy se zas konečně zjeví nějaký anděl

A dá nám k lepšímu nějakou píseň?

Hans Arp, 1961

Kniha, kterou jste otevřeli, je třetím, závěrečným d ílem antologie české autorské písně, jejíž první díl vydalo nakladatelstv í Vyšehrad roku 2013 pod názvem Gloria i gaudium (česká písnička mezi kostelem a hospodou) a druhý díl už roku 2010 pod n ázvem Orchestrion v hlavě (česká písnička mezi poezií a divadlem). Editor celého triptychu už tenkrát vyslovil přání, aby antologie časem obsáhla českou autorskou píseň v cel ém jejím rozpětí, tedy od středověkých počátků až (t éměř) do současnosti. Bylo to přání dosti neskromné, a jestliže se přítomnou knihou plní, nemůžeme za čít jinak než poděkováním velkorysému a trpělivému nakladateli a také Akademii m úzických umění, která se na projektu podílí, dále vš em spolupracovníkům – Janu Burianovi za zpřístupnění rozsáhlé fonotéky a za dramaturgickou střízlivost, bez níž by editor skončil zasypán množstvím shromážd ěného materiálu, Zdeňku Dočekalovi za trpělivé př ekonávání dalších a dalších nástrah při převodu nahrávek do notové sazby, Janu Čumlivskému a Karlu Halounovi za výběr ilustračních fotografií – a ovš em zejména autorům písní, dokonce i těch, které se nakonec do knihy nedostaly.

Uspořá dání všech tří svazků je zhruba chronologické, zároveň však bere ohled na p říbuzenství i svébytnost autorských poetik a také na vlny stylů, jež ně kdy překračují staletí (to je případ písní kramářsk ých) a jindy se vzedmou jen na několik příznivých let (případ Osvobozeného divadla ). Obsah jednotlivých dílů se nám tedy nezdálo vhodné vymezovat přesnými letopočty: v  prvním svazku jsme sledovali klikatou cestu české písničky „mezi kostelem a hospodou“ od středověký ch počátků až k dělnickým písním ze sklonku 19. věku, abychom se v  druhém svazku vrátili o tři čtvrti století nazpět a vydali se k současnosti znovu, jinudy: od obrozeneckého romantismu př es písničky vlastenského jeviště a dál „mezi poezií a divadlem“ až  k repertoáru malých, studiových či klubových scén před rokem 1989. Podobně se prol ínají i svazek druhý a třetí: vracíme se tentokrát k roku 1960, tedy k prvním ohlas ům rock’n’rollu a sledujeme českou píseň ve vlnách beatu, rocku a folku (ale i nečekaně revitalizované ho folklóru) až k oné možná nebezpečné, zároveň však lákavé hranici, za kterou se písnička v tradičním významu slova prom ěňuje – v co vlastně? V cosi snad schopného dát tvar životnímu pocitu těch, kd o přišli na svět v českých zemích kolem roku 2000.

Dramaturgické principy, které jsme si formulovali pro předchoz í dva díly, zůstávají i v tom třetím stejné : ani zde nechce být antologie slovníkem autorů, kteří u nás v posledním pů lstoletí skládali písničky, natož retrospektivou písní, které se staly hlasem své historické chvíle, ať už ve smyslu politickém, nebo jako šlágry sezóny. Ani tentokrát v  písničkách nehledáme jen svědectví o době a společ nosti, která si je oblíbila, spíše se snažíme nepřeslechnout ty, které už autorovo jmé no a dobový vkus nemají zapotřebí, protože mluví samy za sebe, přesvědčivostí svého tvaru, své invence básnické a/nebo hudební. I do třetice se pokoušíme rozpoznat dílka „klasická“ a postihnout tak vývoj žánru v příkladech, jim ž čas neubral na kráse.

V zapomenuté studii o jiném zpěvníku, o Zpěvníku Franceska Petrarky, píš e Pavel Eisner: „Nejhlubší, doslova metafyzické ospravedlnění veškeré poezie je v tom, že z  nelítostného toku času, který se každou vteřinou řítí k Acherontu, zachra ňuje tvary a tvory do světla nehasnoucího dne.“ Věříme-li však s Eisnerem, že něčeho takového je poezie schopna, v íme také, že jen v požehnaných okamžicích a že k tomu posléze potřebuje někoho, kdo z té spousty veršů, slok a nápěvů , jež se rovněž s nelítostným tokem času valí k Acherontu, vyloví „tvary a tvory “, které ve světle nehasnoucího dne obstojí.

Zda se to podařilo v té to knize, nám nepřísluší soudit; bylo to tentokrát snazší i obtížnější: snazší o to, že čím blíž k současnosti, tím jsou písničky dostupnější (někdy až tak, že není kam se před nimi schovat). Obtížným důsledkem t éto výhody je ovšem nedostatek odstupu: čas sice není spolehlivý historik, je třeba ho neustále kontrolovat, ale nelze mu upřít, ž e nám pomáhá rozlišit působivost věci samé od pů sobivosti podepřené okolnostmi, ať společenskými, nebo osobními.

Editor je za takové situace jedním z  pamětníků, z nichž každý by mohl dát dohromady (ba už ji nos í v sobě) antologii, která by se s tou předkládanou shodovala jen více nebo méně. Nezb ývá nám než (si) to upřímně přiznat.

Níže podepsaný je ještě z těch, pro něž písnička byla setkáním melodie a (veršovan ého, ba rýmovaného) textu podle (třeba nepsaných) pravidel či zvyklostí. Písnič kář pak byl přirozeně ten, kdo tato pravidla ovládal, kdo tedy věděl, kdy se jim podřídit a kdy je porušit, pozměnit č i nahradit jinými.

Tyto nároky se v posledních desetiletích nápadně změnily; řekněme rovnou, že jich ubylo: text u ž se často obejde bez rýmu, počet slabik v paralelních verších už se nemusí shodovat, písnička nemus í mít ani melodii, písni čkář už tedy nemusí zpívat, překážkou není ani vada řeči. Na druh é straně se vynořily nároky jiné, zvětšil se například podíl techniky, stále víc písní už dokonce nepočítá s přím ým oslovením živého obecenstva, obracejí se k publiku prostřednictvím studiové nahrávky.

Chceme-li mí t pro tento vývoj pochopení , můžeme říci, že prolnul tradiční „území písni čky“ se sousedními teritorii přednášené poezie, tu a tam i melodramu, autorského herectví, radio-artu, happeningu, performance. Chceme-li pochopením šetřit, m ůžeme stejným právem říci, že písnička zaniká, stávají c se na jedné straně obětí těch, kdo jen recyklují dávno zplanělé konvence, na druhé straně těch, kdo ji vysvobozují nejen z konvencí, ale i z její vlastní podstaty.

Čím déle písnič ky vznikají, tím je ovšem těžší zůstat na jejich území a vytěžit z něho ješ tě něco nového. V tom je písnička ve stejné situaci jako symfonie, román, drama, výtvarné umě ní, jako celá naše kultura. A řešení tohoto dilematu je koneckonců hlavním té matem této knihy. V tom smyslu ji lze číst jako napínavý příběh. Příbě h, jehož si editor při poslechu tisíců písní posledního půlstoletí v šiml, příběh, jejž (v příkladech) vypravuje.

Ediční postupy jsme pro třetí dí l neměnili: pokud je to možné (tj. zaznamenatelné do not), publikujeme texty s nápěvy a nápěvy s  harmonickými značkami. Grafickou podobu textů sjednocujeme tak, aby interpunkce bylo co nejméně, neboť tento způsob zdůrazňuje eufonii a rytmus a potlačuje gramatiku (zejména syntax), což – jak jsme přesvědčeni – je v souladu se slovesnou (nikoli literá rní) povahou písňového textu. Verše začínáme velk ými písmeny, a jak je zvykem, tiskneme první sloku pod notovou osnovou, další sloky zvlášť; pokud je však forma písně složitější, tiskneme pod notovou osnovou tolik textu, kolik je pro jednoznačnou orientaci nezbytné. Má-li píseň dva a více autor ů, uvádíme vždy na prvním řádku skladatele, na druhém textaře.

P. R.

VARIACE NA RENESANČNÍ TÉMATA

Jiří Tichota roku raz dva

Jeden z prvních, kdo mezi poválečnými českými písničkáři obrátil směr sentimentu od světlých zítřků k romantizované minulosti, byl Jaroslav Jakoubek v Písničce pro Martinu: v rytmu rehabilitovaného swingu počínajících let šedesátých se tu zpívá: Nejsem tím, co byl jsem včera, / změnil jsem se v grand seigneura / a svůj širák odhazuji v dál, / v době spartaků a fordů / zkusí ostří mého kordu / každý, kdo by se mé lásce smál. A dále: Nesluší se prý dneska básníku / na lyře skládat tuhle lyriku, / však pro vztek všech jízlivých cyniků / koupil jsem v bazáru / tu kytáru. A nakonec: že ten kdo zpívá kanzónu / pro Manonu / na balkónu, / snad s des Grieux / se přesně nekryje. Historické rozpětí písně je značné: od současnosti (1963) přes nejpopulárnější hru Edmonda Rostanda (1897) a srovnatelně populární román abbé Prévosta (1731) k samotnému Cyranovi (1619–1655) a pěvci kanzón Petrarkovi (1304–1374), ba snad až někam k trobadorům století dvanáctého. Ten běh staletími se dá pochopit jako zběsilý úprk od šedivé „lidové demokracie“ a její krotké (neboť zkrocené) „poezie všedního dne“ do barevnějšího světa, v němž kromě žen a mužů z lidu bylo při troše štěstí možno potkat i dámu nebo rytíře.

Ostatně už za rok po Jakoubkově písni vzniká podle scénáře Vratislava Blažka jeden z nejvýmluvnějších filmů své doby – Starci na chmelu, příběh o dámě a rytíři a jejich provokativně aristokratické lásce na blátivém pozadí socialistické brigády. K životnímu pocitu, jejž si konsolidovaný občan stále častěji přiznával (a dopřával), patřila nostalgie po časech (lhostejno zda minulých či vysněných), kdy ještě každému nečouhala sláma z bot, kdy krajina neměla jen horizontální rozměr skládky, ale také vertikální rozměr hradní věže s nedosažitelnou tváří krásné paní v okně a večernicí nad špičatou střechou.

Dokonce i Josef Kainar, básník začínající ve Skupině 42 pod praporem Chalupeckého manifestu „Svět, v kterém žijeme“, napnul na své kytaře vedle strun jazzmana a posléze komunistického hymnografa poněkud nečekaně třetí strunu novorenesančního kavalíra (brzy k ní přidá ještě čtvrtou strunu elektrifikovaného rockera, ale nepředbíhejme), aby pro Alenu Havlíčkovou a Rudolfa Pellara napsal a parafrázoval hrst písní pseudohistorických (Chvíle lásky, 1969).

Krátce nato (1972) vydal Tichotův Spirituál kvintet Písničky z roku raz dva, album renesančních písní s novými, ovšem archaizujícími texty, z nichž mnohé mají tehdejší jinoši a panny i po padesáti letech v jinak už selhávající paměti.

A vzápětí si Vladimír Mišík přečetl v pozůstalosti Václava Hraběte Variaci na renesanční téma. Bylo ovšem těch návratů víc (například Suchého text napsaný po Šlitrově smrti na anonymní melodii stařičkého hracího strojku: Prostorem se linuly / Tóny z dob které minuly / Bůh ví kdo zpíval přede mnou / Písničku jemně dojemnou / Na kterou padl prach a stín / Pro kterou zvadl rozmarýn // Smutek v radost promění / Hracího strojku zvonění / Že nechci býti nevděčný / Pozdrav posílám srdečný / P. t. neznámý adresát / Tisíc osm set šedesát), a jak jich přibývalo zároveň s postupujícími sedmdesátými léty, jejich nostalgie se měnila v protest: druhá, přibližně o deset let pozdější Jakoubkova píseň o Cyranovi – Monolog s dlouhým nosem – už se za panem de Bergerac neohlíží jako za ideálem milostným, ale mravním, ba politickým.

Do tohoto postupně se vybarvujícího obrazu minulosti se zajisté lépe než klavír hodila kytara, na kterou se dá hrát vestoje, s čelem obráceným vzhůru, postříbřeným svitem měsíce nebo aspoň reflektoru. Jestliže v roce 1965 se Šlitr (od klavíru!) poškleboval romantické póze fonetickou výslovností slova „troubadúr“, po deseti letech už by si žádný zpívající kytarista s dlouhým vlasem takový vtip nedovolil. Zdá se, že prvním předpokladem k obnovení věrohodnosti a významu české autentické autorské písně byla schopnost vystoupit z proudu, který se slepě valil k naplánované budoucnosti, vzkřísit historické vědomí, rozšířit kontext, přelézt zdi daného prostoru i času a očima zbohatlýma tou novou zkušeností se rozhlédnout, kde to vlastně jsme.

Nápěv Podzimní byl v šestnáctém století skutečným hitem, svědčí o tom dochované verze německé, anglické, francouzské, italské, světské, duchovní, durové i mollové. Český dobový text Studně nepřevážená napsal pro Jednotu bratrskou asi sám J. A, Komenský. Nám první sloku věnovala moje spolužačka Hanka Malá. Protože písnička tak byla přeci jen moc krátká, dopsal jsem později sloku druhou.

Jiří Tichota: Spirituál kvintet I

Studně nepřevážená

všech božských milostí,

k tobě upí duše má,

tvých žízníc sladkostí,

Bože Duchu svatý,

jenžs posavad v dařích svých,

předrahých a rozkošných,

přehojně bohatý.

/… /

J. A. Komenský: Kancionál (1659)

Podzimní

Anonym, 16. století

Hana Malá, Jiří Tichota 1972

I bílá bříza v údolí už listí ztrácí

A zpátky na jih míří v hejnech tažní ptáci

Cár mlhy který se tu válí

Přikryl rudé stráně v dáli

Skrýt můj stesk mé tváře bledé

Nedovede

Na obuvnické škole měli jsme v roce 1942 na němčinu mladého učitele. Nevím, jak se jmenoval, ale jeho postavu a tvář si umím představit. Měli jsme ho jenom rok. /… / A on nám jednou zpíval německou píseň. Nemyslím si, že to tehdy byla jedna z metod vyučování: básně ano. Tato píseň byla prazvláštní. Nevím, kde ji vzal, já ji už nikdy neslyšel a nenašel nikde. Nemyslím, že nás ji chtěl naučit, a nevím ani, jestli nám ji zpíval víckrát: proč by to dělal. Bylo to v době, kdy Němci ještě po Evropě vítězili. Píseň mi tehdy zněla v hlavě a opakoval jsem si ji v životě mockrát. /… / Flandern in Not, durch Flandern reitet der Tod. Er hat einen weissen Schimmel wie Cherubin in dem Himmel. Wenn die Mädchen auf dem Fussboden gleiten, lässt er sein Ross daneben schreiten. Flandry jsou v nouzi, jede přes ně Smrt. Má koně bílého jak cherubín v nebi. Když děvčata po podlaze kloužou, nechá Smrt svého oře kráčet mimo ně.

To je tak divné! Týká se to první světové války. A ten náš mladý němčinář, kde to vzal a proč nám to zpíval!

(Při korektuře, 18. května 2006, na poslední chvíli: Sešel jsem se s přáteli Žížalovými z Českých Budějovic a Petr mi říkal, že na internetu se dá najít každá píseň. Opravdu: našel mi ji a poslal; /… /. Noty tam nebyly, byl zpěv: zlověstný.)

Ludvík Vaculík: Polepšené pěsničky (2006)

Smrt ve Flandrech

Jede smrt na vraníku černém jak uhel
Má neprůhlednou kápi
Když jdou vojáci do pole
Její oř pádí vedle nich
Nešťastné Flandry
Přes Flandry jede smrt

Jede smrt na světlém bělouši
Krásném jak cherubín z nebe
Když děvčata se točí v reji
Chce s nimi dokola
Falala falala

Smrt umí i bubnovat
To víření bubnu cítíš na srdci
Bubnuje dlouho Bubnuje hlasitě
Tluče do kůže mrtvého
Nešťastné Flandry
Přes Flandry jede smrt

Jak na buben zavířila poprvé
Zastavila se ti v srdci krev
Udeřila podruhé
Nesli vojáka ke hrobu
Nešťastné Flandry
Přes Flandry jede smrt

Potřetí bubnovala tak dlouho
Až vojákovi požehnal Bůh
Třetí bubnování je tiché a něžné
Jako když matka uspává dítě
Nešťastné Flandry
Přes Flandry jede smrt

Smrt umí jezdit na vraníku i na bělouši
Smrt umí tančit s úsměvem
Bubnuje hlasitě Bubnuje jemně
Musíš musíš musíš
Nešťastné Flandry
Přes Flandry jede smrt

Elsa Laura von Wolzogen (1917)
(doslovný překlad Ludvík Vaculík)

Lancknechtská píseň

Když vlhnou pánvičky, tu tíhu vlčí mlhy
těžko je porozhrnout s očí výstřelem,
a škapulíř i žena na srdci tak lehko obelstí,
komu to přejí nebesa své něhy pro štěstí,
komu nocleh krve v jílu pod tělem.

Když z měsíce je vích na boží halapartně
a půlnoc jako děvka z vína blábolí,
přilehne si ohyzdný sen k ohni za lancknechtem,
jeho srdci třepotat dá pod zmodralým nehtem,
vranám modliteb pelichat do polí.

Po Flandřích jede smrt, která zná v bubny tlouci
o lidskou kůži, když se unaví.
A když lancknechtům se dětsky v přilbách stýská,
zavíří, rozprší se jásavě a zblízka,
morová hnízda z hrdel vyvádí.

Jalové dívenky a sudy bílých jablek,
zmýlená se občas draze zaplatí.
Někdo se upije, někdo je v kolo vpleten,
jen smrt zbude jako věrný květen,
a při cestách těch zbylých košatí.

Tak bloudím nazdařbůh, a v chůzi žold mi zvoní.
Kdo to počítá mé černé haléře? –
Když vraný vítr podzimku na skleslá ústa duje,
písničku vloček si v obměnách popěvuje,
tu po nejhlubší lince vede žoldnéře.

Josef Kainar: Příběhy a menší b ásně (1940)

Flanderská píseň

Josef Kainar

Z Flander jde dým…

Smrt jezdí někdy na vraníku

Tam v pláni plné vraních křiků

Zem pije krev a v dívčím pláči

Smrt se svým černým koněm kráčí

Z Flander jde dým…

Smrt umí krásně v bubny bíti

Každý to ve svých kostech cítí

Každý to zná jak hrozné je

Když smrt na lidskou kůži bubnuje

Z Flander jde dým…

Když bubny zazní poprvé

Divný chlad stoupá do krve

Když podruhé pak bubny znějí

Lancknechta k hrobu odnášejí

Z Flander jde dým…

Josef Kainar v letech Skupiny 42

Variace na renesanční téma

Vladimír Mišík

Václav Hrabě

Láska je jako krásná loď

Která ztratila kapitána

Námořníkům se třesou ruce

A bojí se co bude zrána

Láska je jako bolest z probuzení

A horké ruce hvězd

Které ti oknem do vězení

Květiny sypou ze svatebních cest

Které ti oknem do vězení

Květiny sypou ze svatebních cest

Láska je jako večernice

Plující černou oblohou

Náš život hoří jako svíce

A mrtví milovat nemohou

Náš život hoří jako svíce

A mrtví milovat nemohou

Václav Hrabě (1964?)

Moc se neví, že báseň Variace na renesanční téma původně Hrabě s největší pravděpodobností napsal do hry Královna Margot. Z té zůstal bohužel pouze název, její text se totiž ztratil. „Historie té ztráty je velice zajímavá,“ říká Miroslav Kovářík, který Hrabětovy básně recituje již více než čtyřicet let. „Do Violy chodil v době, kdy se tam ve svém povojenském období vyskytoval Václav Hrabě, to byl rok 1963 až začátek roku pětašedesát, režisér Karlínského divadla Valdemar Sent. Hrabě si ho velice vážil, a také to byl štamgast Violy, byl tam denně, tak mu zřejmě hru půjčil. Počítal nejspíš s tím, že režisér najde někoho, kdo ji zhudební. Valdemar Sent ji ale při své pouti těmi třemi, čtyřmi nočními pražskými lokály, které tehdy existovaly, někde ztratil. Je o tom i zajímavé svědectví číšnice z Violy paní Patočkové, která tvrdí, že opravdu rukopis hry viděla a že ji tedy režisér Sent skutečně ztratil. Tato verze je tedy nejpravděpodobnější.“ Zvláštní přitom je, že se žádný opis Hrabětovy hry nedochoval.

Podle Kováříka šlo nejspíše o dramatizaci: „Hrabě byl okouzlen Françoisem Villonem, jako téměř každý v tom věku, byla to revolta, ale dovolená, protože na Villona nikdo nemohl. A celé se to zřejmě mělo odehrávat v jeho době. Na hře s největší pravděpodobností pracoval na vojně.“ Rukopis samotné básně se ale naštěstí dochoval, a to hned v několika verzích – jedna je Hrabětem naťukaná na rub krabičky od cigaret. Na své zhudebnění Vladimírem Mišíkem si ale musela ještě pár let počkat. „To už jsme začínali hrát jako ETC,“ vzpomíná Mišík, „ale neměli jsme kšefty. Takže jsme se domluvili s Vláďou Mertou, a začali jsme vystupovat jen se španělkami jako Čundrground. Najednou jsem ale zjistil, že ty bigbítový písničky, které mám, se takhle prostě nedají hrát. Začal jsem si proto tak trochu zrychleně psát na tohle hraní repertoár, a vytanuly mi na mysli i ty pomuchlaný papíry s Hrabětem. Opět jsem si je pročítal, to už se záměrem, že bych na ně zkusil najít nějaké akordy. Pomalinku to začalo vznikat, to bylo období asi tří měsíců poměrně intenzivního mapování, vymýšlení a vybírání. To bylo tak v letech 1972, 1973.“

Variace na renesanční téma ale tehdy vypadala jinak, než ji známe dnes: „Měla nejdřív takovou úplně jednoduchou podobu,“ říká Mišík, „kdy jsem tu melodii zpíval ‘dua dua’, až pak ji houslista Honza Hrubý zaranžoval pro celou kapelu.“

Premiéru v podobě, jakou známe dnes, si Variace na renesanční téma odbyla na brněnské koleji na Purkyňkách, v Praze zazněla poprvé v Lucerně, v rámci Jazzových dnů v květnu 1977. ETC si tehdy pozvali houslistu Karla Holase a hobojistu Jana Koláře, tehdy ještě mladíčky, a tak jsou Holasovy vzpomínky jemně ambivalentní: „Bylo to naprosto úchvatné, na ten koncert se nedá zapomenout. Honza Hrubý tu aranži napsal pro mě a Honzu Koláře. Když jsme ale nastoupili do Lucerny, oba jsme byli ještě docela malí, tak ty máničky v prvních řadách na nás pokřikovaly, kde máte pionýrský šátky.“ Variace zazněla i na Bratislavské lyře! To by se Václav Hrabě asi divil...

Z písničky se stal okamžitě hit, a tak ji ETC natočili v roce 1979 na album nazvané jednoduše 2. Kritiky byly příznivé, například Jiří Černý napsal v Melodii: „Mišík, jehož autorský rukopis už rozeznáváme od jiných, složil sám nebo s jinými sedm melodií, Variací na renesanční téma pak svou nejkrásnější. Působivější píseň už těžko letos vznikne.“ Z Variace se od té doby stala Mišíkova kmenová píseň: „Hrajeme ji dodnes a reakce je vždycky vřelá – i mezi mlaďochy.“ Autoři většinou tápou, mají-li říct, proč se jejich písnička líbí. „Kdybych věděl, čím to je, tak budu vymýšlet jenom takové,“ říká Vladimír Mišík. „To se nějak člověk strefí do nějakého generačního rozpoložení. Zasáhlo to citovost určitého věku, je tam touha po velkém citu. Je v ní láska. Kromě toho, mollová stupnice je dojímavá. Byl jsem tehdy nadšený barokní muzikou, i tu melodii jsem tak trochu stavěl, nechci říct, že přímo pod vlivem Vivaldiho, ale trošku jsem to v té době poslouchal, víc než bigbít. U některých Hrabětových textů mi okamžitě naskakuje hudební představa, něco evokují, provokují a inspirují k hudebnímu podání. Takže mi Hrabě hodně usnadnil práci.“

Miroslav Kovářík ještě doplňuje: „Text je také jemně rouhavý – zavřete dveře na petlice, zhasněte v domě všechny svíce, a opevněte svoje těla, vy, kterým srdce zkameněla... V tom je přeci hodně jinotajů. Všechno je úžasně stylizované, i do té renesance, když se to tak vezme. Je to hvězdná chvíle Vladimíra Mišíka, protože: co po něm zůstane? A co zůstalo po Hraběti? A co napadlo v roce 1989 organizátory listopadové manifestace na Letné? Napadla je právě tahle písnička, a ta tam také zazněla.“

Josef Rauvolf: Rock v poezii ( Český rozhlas, 2013)

Monolog s rytířem smutné postavy

Milan Jíra

Jaroslav Jakoubek

Mají nás oba za blázny

Rytíři smutné postavy

Mají nás oba za blázny

A kladou přízvuk důrazný

Na to že kdo se postaví

Na to že kdo se postaví

Větrným mlýnům v marné akci

Nemůže čekat satisfakci

Já mívám pocit že snad dnes

Můj starý známý z La Manchy

Já mívám pocit že snad dnes

Oba nás napsal Cervantes

V době která se pojančí

V době která se pojančí

A pod vanutím větru zlýho

Mele jako mlejny – z posledního

Tak ať nás mají za blázny

Rytíři smutné Dulciney

Tak ať nás mají za blázny

Jeden fakt je tu průkazný

My víme to co nikdo neví

My víme to co nikdo neví

Nebude to tu k životu

Dokud je málo Quijotů

Parlando

A mezi náma: Pst Tiše

Pan Cervantes nás pořád ještě píše

Monolog s dlouhým nosem

Milan Jíra

Jaroslav Jakoubek

Mít ruku jistou jako rváč

A jako dítě snít

Znát smutek ale neznat pláč

A vědět co je cit

Mít v sobě poklad ze zlata

A nemít na tabák

Být třeba samá záplata

Být třeba samá záplata

Jak vy pane Bergerac

A umět básnit umět klít

A vědět co je víc

Zda erb anebo čistý štít

Znát cestu na Měsíc

A umět žít a umět pít

A šeptat Roxano

A celý život nemít klid

A celý život nemít klid

Jak vy pane Cyrano

A třeba na ulici

Vždy zvednout rukavici

A hodit život na vážku

Však umět splatit urážku

Být aspoň malým hrdinou

V té velké velké lidské hře

Hrát roli třeba jedinou

Však ve hře kde to vře

A když už ta hra skončila

A zakalí se zrak

Tak ať jen ranou do týla

Tak ať jen ranou do týla

Jak vám pane Bergerac

Monolog s filosofem

Milan Jíra

Jaroslav Jakoubek

Soudce má jen svůj paragraf

No a tak jede po lajně

Nesoudím výrok moudrých hlav

Spíš ty co souděj zlolajně

Vždyť jistě že jim fandil dav

Anebo mlčel – kdo to ví?

Když nalévali bolehlav

Do číše filosofovi

Neznám to všecko co jste řek

Co vykládal jste mládeži

U vás byl tenkrát starověk

A houby na tom záleží

Vy víte že jste nevěděl

A nebál jste se to i říct

Já musím říci bohužel

Že dneska víme mnohem víc

BLUES, ROCK A POEZIE

Vladimír Mišík

Kdokoli od roku 1962 hluboko do let sedmdesátých nestačil včas odejít z jakéhokoli přátelského večírku, musel být svědkem (ne-li protagonistou) scény, v níž někdo z přítomných došel vratkým krokem ke klavíru, těžce usedl a opilými prsty, které se matně rozpomínaly na dávnou torturu v hudební škole, začal vytloukat do kláves basovou figuru písně Honky tonky blues: Každý ráno / na piáno / hraje Jack. Posun figury o kvartu výš zvládl i ten, kdo už v tu chvíli nebyl schopen artikulované řeči, právě tak i návrat k tónice, a pokud se závěrečné čtyři takty jevily příliš riskantní, dalo se těch předchozích osm hrát stále dokola. (Na prostřední část písně, zákeřně modulující z durové do paralelní mollové tóniny, v tu pokročilou hodinu zpravidla nedošlo, a pokud přece, tím hůř pro píseň.) Nevíme přesně, kdy a kde se onen chorus známý dnes po celém světě jako „dvanáctka“, ozval poprvé, ale víme už, že to nebyl jen objev: bylo to zjevení. Z těch dvanácti taktů rozdělených na třetiny harmonickou posloupností, jejíž prostota se kupodivu neoposlouchala za celé dvacáté století, a z toho tříverší, jehož druhý verš je opakováním nebo variací prvního, vyrostla během několika desetiletí řeka o trojramenné deltě: blues, boogie-woogie a rock’n’roll.

Podivuhodné přitom je, že zejména blues dokázalo své základní schéma překročit hned v několika směrech, a přitom si zachovat poznatelný charakter: vzdálenost písní, které před sto lety zpívala Bessie Smith, od blues Ježkových, Šlitrových, Kainarových, leckdy i Mišíkových, Šlupky Svěráka nebo Jana Spáleného, je značná, měříme-li ji rozdíly ve struktuře sloky, v harmonizaci, ve vedení melodie – a zároveň nepatrná, pokud jde o životní pocit, podle něhož blues identifikujeme po několika tónech či slabikách.

I boogie-woogie prokázalo jistý variační potenciál, limitovaný ovšem nároky tanečníků a zřejmě i pianistů předvádějících na něm zejména ve 30. a 40. letech svou virtuozitu; není náhoda, že brzy poté, co jeho móda opadla, vrátilo se znovu, technicky jednodušší, s těžištěm přeneseným od piana ke zpívajícímu hlasu, pod názvem rock’n’roll. Ostatně: kdo kdy slyšel Jakoubkovu písničku Odvržené tělo, kterou jsme tuto knihu otevřeli, musel si chtě nechtě připomenout celou vlnu rock’n’rollu, jež v raných šedesátých letech došplouchla i do státního československého rozhlasu a posléze do televize. Jakoubkův přesně šlapající song byl však poprvé otištěn (roku 1962 v repertoárovém sborníku Smích i pláč i karabáč) jako Blues o zahozeném těle – s temporytmickým předznamenáním Boogie. Text byl ještě v mužském rodu a ne zcela dozrálý, ale tak tomu u písniček bývá a být má: svou přesvědčivou podobu najdou až na jazyku srozuměného interpreta, jímž se vzápětí stala Ljuba Hermanová.

První výkřik rock’n’rollu vůbec – Rock Around the Clock – se ovšem ozval už v roce, kdy se český písňový repertoár omezoval na žalozpěvy za Stalina a Gottwalda: 1953. Ještě v roce 1958 mohl Jiří Suchý (neboť to byl on, kdo naučil rock’n’roll česky) zpívat Nikdo neví kdo to je / Mister Rock a Mister Roll / Nedají nám pokoje / Mister Rock a Mister Roll – a sice v podzemí, ve sklepním sálku pražské Reduty. O dva roky později však už to věděl kdekdo – zároveň s anglickými Beatles vzniká první česká beatová kapela Sputnik, která po dalších dvou letech naplní Lucernu: Hrajte mi beat / Hrajte z listu Z vinného listu / Hrajte mi beat / Třeba v módní podobě twistu, zpívá se v textu Tomislava Vašíčka, který se jedním dechem distancuje od beat generation, slibuje, že se nedá na omamné drogy a odmítá formalismus s chvályhodným vědomím, že správné řvaní musí míti obsah. Méně ideově, ale se stejným nadšením se k beatu hlásí v jedné ze svých nejstarších písní (1964) dokonce i Vodňanský se Skoumalem: Jak před prvním políbením slyšíš moje srdce bít / Nemohu zapomenout na big beat / Tak větře cuchej / Když do vlasů mi vlítls / Neb nejsem hluchej / Chci hrát jako Beatles / Hrát jako Beatles / Kdo hraje beat / Aby nechtěl na světě být.

A pak už rock’n’roll za vydatného přispění beatu, ale i stále živé a bohatě diferencované tradice blues začíná dospívat v rock.

Cesta

Milan Jíra

Josef Kainar

Rám příštích obrazů

Vladimír Mišík

Josef Kainar

Stříhali dohola malého chlapečka

Vladimír Mišík

Josef Kainar

Šedaví pánové v zrcadlech kolem stěn

Jenom se dívali Jenom se dívali

Že už je chlapeček chycen a obelstěn

V té bílé zástěře kolem krku

Jeden z nich Kulhavý učitel na cello

Zasmál se nahlas A všichni se pohnuli

Zasmál se nahlas A ono to zaznělo

Jako kus masa když pleskne o zem

(Čtvrtá sloka Kainarovy básně zůstala v knize:

Francouzská výprava v osmnáctsettřicetpět

Vešla do katakomb křesťanské sektičky

Smích ze tmy do tmy a pod mrtvý jazyk zpět

Je vždy kus masa jež pleskne o zem)

Učeň se dívá na malého chlapečka

Jak malé zvíře se dívává na jiné

Ještě ne chytit a rváti si z cizího

A už přece

Ráno si staví svou růžovou bandasku

Na malá kamínka Na vincka chcípáčka

A proto učňovy všeljaké myšlenky

Jsou vždycky stranou A trochu vlažné

Toužení svědící jak uhry pod mýdlem

Toužení svědící po malé šatnářce

Sedává v kavárně pod svými kabáty

Jako pod mladými oběšenci

Stříhali dohola malého chlapečka

Dívat se na sebe Nesmět se pohnouti

Nesmět se pohnouti na židli z železa

Už mu to začlo

Básníky Kainara, Hraběte a další zná mnoho lidí předevší m díky vašim písním. Kdy jste si je objevil pro sebe?

Hrál jsem s bigbítovou skupinou Blue Effect, kde byla zásadní muzika. Zpívalo se anglicky, pokud zněly české texty, nebyly moc obsažné. Sice první skladby z alba Meditace bezvadně otextoval Jarda Hutka, ale bohužel to frázování nešlo dohromady s anglosaskou rockovou muzikou. Nově je pak otextoval Zdeněk Rytíř. Mě později nadchla folková hudba, kterou tehdy reprezentovali Jarda Hutka, Vláďa Merta, Vlasta Třešňák, Dáša Voňková a další, Šafrán se jmenovali. Oni hrávali kdesi na Vinohradech v neděli dopoledne, na ně jsem chodil. Přitahovalo mě, že folkařům šlo o sdělení nějakého postoje, byť vyjádřeného hudebně pár akordy. Výjimkou byl Vláďa Merta, už tenkrát excelentní kytarista. Díky téhle muzice jsem začal číst básníky. Konkrétně u Kainara mě nadchla přebásnění bluesmanů. Tehdy jsem našel v češtině melodii a rytmus.

Bylo snadné prosadit češtinu v rockové kapele jako ETC?

Hrál jsem taky zároveň s Vláďou Mertou a Honzou Hrubým ve sdružení Čundrground na klasickou španělskou kytaru. Pro tohle akustické trio jsem začal využívat poezii v písňových textech a nějak nám to zůstalo. Baví mě zpívat věci, které něco sděluji, které mají příběh.

K vašim textům, které zlidověly, se řadí Kainarova báseň St říhali dohola malého chlapečka. Ví se, že jste vynechal čtvrtou sloku. Proč?

Nedávala mi smysl. Píseň musí mít příběh a tahle sloka vybočovala. Později jsem zjistil, že v jednom z vydání Kainarových básní i on tuhle sloku vynechal. Asi taky věděl proč. /… /

Vladimír Mišík v rozhovoru s Ivanou Šmejdovou (Dení k.cz 22. 9. 2017)