Vrah je v každém z nás

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Štoček, Lucie Bechynková

Vrah je v každém z nás – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nápad napsat společně knížku vznikl víceméně náhodou. Na začátku mojí spolupráce s Janem Štočkem byla žádost o rozhovor do mé předchozí knihy Opravdové zločiny. A protože Jan Štoček je velmi zajímavou osobností se spoustou zkušeností a zážitků, byla by škoda vše shrnout do jednoho jediného rozhovoru. Slovo dalo slovo a nápad na společný knižní projekt byl na světě.

V knize najdete rozhovory, ale také vzpomínky na případy, jež Jan Štoček sepsal sám.

Rozhodli jsme se napsat knížku bez příkras. Prostě tak, jak se případy doopravdy staly. Takže pokud se chystáte u čtení třeba svačit, možná si to raději rozmyslete.

A ještě poslední malé varování: po dočtení možná budete mít problém s důvěrou ke svým sousedům, partnerům a lidem obecně. Ale i takový je život bez růžových brýlí.

1. část

Soused za trest

Tento případ v sobě měl nesmírnou sexuální agresi. Je to příběh jedné rodiny, kdy se ta agrese v podstatě dědila – z otce na syny.

Rodina, o níž je řeč, by určitě nepatřila mezi lidi, které byste chtěli mít za sousedy. V jednom z bytů s nimi na patře tehdy bydlela žena, které bylo 59 nebo 60 let. Tu pravidelně navštěvoval milenec – o 30 let mladší pilot se zálibou ve zralých ženách.

Onoho osudného dne k ní milenec přijel na návštěvu, užili si spolu sex a on pak zase odešel. Pár sousedů ho vidělo. Nedlouho poté u paní zazvonil jeden z bratrů sousední rodiny. Žena ho znala, tak mu prostě otevřela – a to se jí stalo osudným. S. k ní vtrhnul, zabil ji a znásilnil, načež si v klidu odešel domů, jen přes chodbu, kde bydlel s rodiči a dalším bratrem.

Když se pak případ vyšetřoval, odebíraly se různé vzorky z těla a místa činu a našlo se také sperma. Z toho se tehdy poznala krevní skupina a takové ty MN faktory; já už to dnes nevysvětlím, ale máte 4 krevní skupiny – A, B, AB a 0. Na případ byla určena skupina vyšetřovatelů – já v té době začínal a na vraždách jsem byl velice krátce –, a jak jsme se ptali po baráku, tak sousedky říkaly, že za ní chodíval nějaký pilot. „Ano, já jsem ho tady viděla, tady odcházel, ani nepozdravil…“

A co čert nechtěl, vyšla mu ta hledaná krevní skupina. Skončil ve vazbě, kde byl zhruba měsíc, a vypadalo to s ním dost bledě. Zapíral, nejdříve že ji vůbec nezná, pak že by s ní něco měl, prostě se snažil popřít úplně všechno. Tenkrát se vyslýchalo docela důsledně a tím, jak vše zapíral, si nevědomky hodně škodil.

Kolegovi na tom něco nehrálo, tak se sebral a šel do toho bytu, který byl již zapečetěný. Něco hledal, nevěděl přesně co, ale cítil, že se mu to celé prostě nepozdává. Vyšel na chodbu před bytem, rozhlížel se po ní a začal kontrolovat kliky. Sousedé se totiž shodli také na tom, že rodina z vedlejšího bytu je, řekněme, dost zvláštní. Tak prohlížel jejich kliku a ona tam zespodu byla malinká šmouha od krve. Zavolal se na to výjezd, sebrali jednoho z bratrů a ten se později k zabití přiznal. Tím pádem mohl být pilot propuštěn z vazby.

Ani druhý bratr ale nezůstal na svobodě. Ten zašel ještě dál – na kontě měl dvě mrtvé a jednu napadenou. Na tom jsme také dělali. Chytli ho, ale napřed měl alibi, protože byl v té době v Bohnicích na uzavřeném pavilonu. Tak ho zase pustili. Jenže i na uzavřeném pavilonu měl nějaké vycházky a hlavně chodil ven načerno. Dozorci je prostě tajně pouštěli. Pak se zjistilo, že v době vraždy byl právě venku, tak ho usvědčili a dostal trest smrti. Tři ženy plus spousty znásilnění.

Chcete to rozebrat hned? Vzpomenete si na všechno, anebo si k tomu chcete udělat poznámky?

Neřeknu vám k tomu o moc víc než teď. Je to už zhruba 40 let.

A ty oběti byly dvě a jedna to přežila?

Ano, a kromě toho měl muž na kontě spoustu znásilnění, například po parcích apod.

Takže toto byl druhý bratr…

Ano, to byl ten druhý bratr. Prostě rodinka k pohledání.

A myslíte, že lidé, kteří s nimi bydleli ve společném domě, věděli, že mají takto příšerné sousedy?

Nejspíš ne, i když určitě tušili, že ta rodina asi není v pořádku. Ono těch sourozenců bylo víc, myslím tři. A jeden lepší než druhý, včetně táty.

A jak jste si ty tři ženy s ním spojili?

Tenkrát byla Praha kvůli tomu případu vzhůru nohama, dělalo na něm spousta lidí. A tím pádem byl prostor a prostředky na prošetřování chovanců, načež on z toho síta tenkrát vyšel.

Všechno to byly mladé holky? Tu první zavraždil kde?

Ano, mladé holky. Tu první zavraždil ve Vysočanech, jak je vysočanská nemocnice, naproti je park. Ona vystoupila z noční tramvaje, a jak šla kolem parku, on ji chytl a zatáhl ji na nějaké odlehlé místo. A tam… no on ji snad ani neznásilnil, ale zkrátka… jak bych to řekl… nožem ji zranil na genitálu. Hroznej dobytek! A pak ji škrtil. Ležela tam asi tři dny, než ji našli, a to zranění bylo velice markantní. Byla to holka, která zpívala po barech – zpěv byl jejím velkým koníčkem.

A teď jedna zajímavost. Moje bývalá manželka, v té době tedy nastávající, dělala v Exicu, což byl podnik zahraničního obchodu. Se zavražděnou byly kamarádky a zařídila jí pracovní místo. Přes den holka pracovala a po nocích zpívala, což byl její velký koníček. Byla prý dost na mužský a točilo se jich kolem ní spousta. No a ten den skončila někde vystoupení, myslím, že v 5P. Říká vám to něco? To byl vyhlášený podnik na Václaváku. Na stole byly telefony a vy jste mohla volat čísla stolů, takto se tam lidi dávali dohromady. Ale chodil tam i výkvět galerky. Ona asi v 11 večer skončila vystoupení a před půlnocí obcházela kolem Václaváku a snažila se potkat vyloženě někoho na sex. Láhev vína v kabelce a nikoho nesehnala. Cestou se stavovala ve Slovance a podobných podnicích, ale prostě nikoho vhodného nepotkala, tak nasedla na noční tramvaj a vydala se domů. Bydlela v ulici souběžné s hlavní, kde byla nějaká ubytovna, ale tam už nedošla. Taková ironie osudu trochu!

A se svojí budoucí ženou jste se seznámil během vyšetřování této vraždy?

Já tehdy v podstatě začínal, byl jsem součástí vyšetřovacího týmu a jel jsem s technikem a fotografem na pohřeb oběti. Co kdyby se tam ukázal pachatel… Tak jsme vyrazili do Pardubic, ale ještě předtím jsem vyslýchal kamarádku zavražděné. Dřív se psaly tzv. zápisy o výpovědi – dnes je to zase právně jinak, ale já tehdy psal takový protokol a té kamarádce z Exica se nějak nechtělo odejít a byla celá špatná. Tak jsme se vydali na pohřeb všichni společně i s kamarádkou. Technik s fotografem tam tehdy zůstali, měli tam nějakou jinou práci nebo rodinu, to už si nevzpomínám, a já s ní pak jel i zpátky do Prahy.

Její kamarádka byla tedy první oběť onoho vraha. A co spáchal potom?

Pak, v dost krátké době, tak v průběhu 10–14 dnů, byla nalezena mladá dívka ve Strašnicích, v takovém starém činžáku, po ránu v mezipatře, v příšerném stavu…

Ona tam bydlela?

Ano, bydlela, odněkud se v noci vracela. On vyloženě chodil po Praze a tipoval si dívky. Tato byla druhá.

A to jste pořád neměli stopu, abyste se mohli zaměřit na někoho konkrétního?

Ne. Plošně jsme prověřovali alibi známých úchyláků. Ale sexuální agrese a sexuální deviace, v tom je rozdíl. Toto byl agresor.

Jaký je mezi tím rozdíl? DEVIANT není agresivní?

Já vám to nakreslím. Tady je mužské oko, tady vidí nějakou ženu, může to být i homosexuál, a vidí nějaký svůj sexuální objekt. Teď řeknu devianta: tady s ní navazuje hovor, tady dojde na intimnosti, doteky, tady dojde k sexuálním styku, ale už sadisticky provedenému nebo prostě k nějaké zvrhlosti. Kdežto agresor vynechává verbální kontakt, vynechává něžnosti, jako například hlazení. Jeho cílem je sexuální akt. To je ten rozdíl. Deviant má postupné fáze, agresor vidí a hned koná.

Vy jste tím pádem hledali agresora?

Ano, agresora. Devianta ne. Ale těch je také spousta. Prověřovala se alibi a mezi podezřelými byl i S. Celé to vyšetřování tenkrát stálo ředitele Bohnic místo. Ředitele a ještě nějakého primáře.

Když jsme se přijeli zeptat, jestli jim S. neutekl, tvrdili, že v žádném případě, ten je pod zámkem a venku rozhodně nebyl. Tím nám celé vyšetřování dost zkomplikovali. Ovšem pak se ukázalo, že venku byl. Načerno. Prostě nějaký zřízenec – nebo jich možná bylo víc – pouštěl pacienty ven. Předpokládám, že za nějakou úplatu. Takže pak jsme se do Bohnic několikrát vraceli a našli i nějakou stopu, myslím, že to byl nůž. A S. se k činu přiznal. Popsal místa, popsal všechno včetně manipulace s nožem. Takže vyřešeno.

A tady ten agresor stihl přepadnout třetí ženu, která přežila?

Udělal to podobným způsobem někde v baráku. Zatáhl ji ke sklepu a ona to přežila celá dobitá.

Takže jste měli svědkyni? Ona ho viděla, tak ho mohla i popsat?

Až se zmátořila v nemocnici, tak říkala, že jí byl chlap nějaký povědomý. Čtrnáct dnů přemýšlela, že už ho někde musela vidět, až na to přišla. „Víte, kdo to je? To je spolužák mojí ségry ze základní školy!“

Ale to on nevěděl, že ona ho zná?

Ani ona to nevěděla. Ale pak si vzpomněla, že ho viděla na třídní fotce. A tím se na to přišlo. Znovu jsme se vrátili do Bohnic a tam se pak jeden ze zřízenců přiznal, že S. pouštěl tajně ven a že ten den, kdy došlo k přepadení poslední z žen, byl zcela jistě venku. Pak už výslechy pana S. vypadaly podstatně jinak.

Teď jsou moderní kurzy sebeobrany. Když takto ženu někdo přepadne, dá se s jejich pomocí ubránit?

Dělali jsme vraždu v Bílé labuti, kdy útočník přišel a zabil prodavačku za plného provozu. Holku, která od svých pěti let dělala judo a karate. Násilníkovi se ale neubránila. Strach je hrozně silný a vyplavuje do krve adrenalin, možná říkám blbost, ale „ochromí“ vás to.

Toho přesně se bojím, že kdyby na mě někde někdo skočil, tak se leknu a zůstanu „štronzo“.

Když vezme nůž, buď vás i trochu bodne nebo dá nůž na krk, vyhrožuje střelnou zbraní, zapomenete, že umíte nějaké chvaty. Vůbec to nemá cenu. Někdy se to může povést, ale zároveň to chce zachovat chladnou hlavu a nebránit se příliš. Hodně účinné taky je nepřemýšlet, ale vrazit útočníkovi prst do oka. I za cenu toho, že mu oko zničíte. Náš instruktor na sebeobranu říkával: „Je lepší odsedět si rok za nějaké ublížení, ale zůstat naživu.“

Co třeba pepřový sprej?

Lepší než pepřák je elektrický paralyzér. Viz Roubal. Měl 185 centimetrů, takový mamut to byl. Jak chodil vydírat na Václavák stánkaře, tak jeden ho zlikvidoval právě paralyzérem. Roubal si po zasažení na místě doslova ustlal – počůral se, zub si vylomil nebo zlomil… Horší je, že se jim tedy pak pomstil tím, že je zabil. Ale paralyzér dělá hodně.

Takže pro nás ženský je lepší paralyzér než pepřák?

To je můj názor. Někdo jiný vám může říct úplný opak, ale podle mě u pepřáku spíš hrozí, že si ho v tom zmatku a chaosu, kdy vás někdo přepadne, nastříkáte sama do očí. Paralyzér je účinný, ale nesmíte se držet pachatele.

A když jde ženská sama po ulici, dá se nějak říct, kdy má zbystřit? Třeba se říká, že má dělat, že někomu telefonuje…

Choďte prostředkem ulice. To je jediné, co vymysleli. Pachatel je totiž vždycky na chodníku.

A křičet? To asi ani nestihnu, ne?

Lepší je takovým situacím předcházet. Nechodit v noci sama a holt investovat do taxikářů.

Co když třeba za mnou někdo jde až ke vchodu do domu? Útočník S. oběti přepadával uvnitř ve vchodu… Už tam na ně čekal?

Ne, on šel za nimi.

A co bych měla v tu chvíli tedy dělat? Vejít dovnitř, nebo pokračovat dál?

Nejít do vchodu, normálně bych si stoupl vedle a řekl: „Prosím, jděte.“ To už poznáte podle reakcí. Protože když to bude potenciální pachatel, tak ho to zarazí. Nebavit se, jděte, hotovo. Normální mužský to pochopí, že máte strach, řekne třeba: „Nebojte se, nebudu vás obtěžovat…“ Nebo něco podobného. Když to bude deviant či agresor, tak bude najednou vykolejený. Ale určitě nevstupovat do vchodu, když za vámi v noci někdo jde. Takových už bylo! Straku jsme dělali, Hojera jsme dělali…

No já nad tím vždycky přemýšlela, co dělat, když se mnou někde jde až ke vchodu. Chce to odvahu zastavit se, otočit se na něj… Ale lepší než s ním vejít dovnitř.

To zcela určitě. Tam jste úplně bezbranná. A mít paralyzér v ruce, když jdete sama v noci. Není moc velký, není ani vidět, a jakmile se jen někdo blbě podívá nebo něco řekne…

…ALE Abych potom neodrovnala někoho, kdo se mě jde zeptat, kolik je hodin.

Připadá vám normální, že se vás v noci nebo večer někdo ptá, kolik je hodin? Každý má dneska mobil. Buď je to sexuální loudil, který chce navázat kontakt, anebo nějaký blbeček.

Dobře, paralyzér si pořídím, to je dobrý nápad. Myslíte si, že se dá již v dětství poznat, že má někdo vlohy pro policejní kariéru?

U někoho asi jo.

Vypozoroval jste nějaké povahové vlastnosti, které by měl policajt mít? Zažil jste někoho, kdo odpadl od policie, protože pro to neměl správné vlohy? Musíte být určitě do práce zapálený, abyste to všechno vydržel…

To se nedá říct, zapálený… Jednou to děláte, tak se musíte snažit dělat to dobře. Musím mít nějakou fantazii, to asi určitě, abych si mohl představit, co se nejspíš mohlo stát. Já jsem to v případě sporného úmrtí – nemuselo jít ani o vraždu – dělával takto: když se to nafotilo, ohledalo a základní práce byla hotová, tak jsem všechny poslal pryč, sedl jsem si na místě činu a rozhlížel se. Koukal jsem na tělo, rozhlížel se okolo a nasával atmosféru. Když jsem pak dělal bakalářku na téma související s vraždami a vysvětloval to komisi, tak to mělo celkem úspěch. Je to o vnímání – vnímám to místo všemi smysly. Z vnímání přecházím k myšlení, úsudku a k utváření soudů. Prostě začnu přemýšlet, proč je tam ten zapalovač, proč ta sklenička není převrhnutá, když se tam údajně odehrál zápas apod. A k tomu mi dopomáhají ještě tzv. asociace. Asociací jsou asi tři druhy, ale je to víceméně zkušenost, že už jsem takové věci viděl mockrát – propojuji to a utvářím z toho myšlenky, soudy. Immanuel Kant rozepsal spousty soudů. Všechno už si nepamatuju, to jsem měl zmáklé na škole.

Ale pomáhá to, i když jsem se málokdy setkal s pochopením. Povím vám historku, jak se mladý policajt zastřelil v bytě na Žižkově. Vlezl si do okna orientovaného do vnitrobloku, střelil se do hlavy a ta pistole vypadla ven, zatímco on spadl zpátky do místnosti. Když jsme přišli my, tak bylo okno navíc zavřené, ovšem zavřelo se průvanem ve chvíli, kdy do bytu vstoupil ten, který mrtvého objevil jako první. Zapeklitá situace.

Takže zastřelený policajt bez pistole. Chvíli jsem na to místo koukal, pak dorazila inspekce, odbor stížností a kontroly policejního prezidia, naše vedení… Šlapali jsme si tam po hlavě. I když většina stála venku, než jsme je pustili dovnitř, neustále měl někdo tendenci nahlížet. Já vyšel ven a šéf odboru říká: „Tak co, jak to vidíš?“ Já povídám: „Mně se to na vraždu nezdá, toto je prostě sebevražda.“ Jen tak jsem to prohodil a kousek ode mě stál šéf kontroly policejního prezidia, nějaký plukovník, a já zaslechl, jak povídá: „Co je to za vola, co to tady mele za nesmysly, co je zač ten policajt…?“ Byl tam také šéf našeho kontrolního pražského a povídá: „No víš, on tomu ale rozumí, to není nějaký blb.“ Načež plukovník argumentoval tím, že pro sebevraždu nám tam jaksi chybí pistole.

Zvláštní bylo, že jsme v bytě našli pár věcí převrácených, slánku, židli v kuchyni, křeslo, něco bylo i rozbité. Ale na stolku stála láhev s vínem a skleničky, které převrácené nebyly. Přitom věci na stolcích bývají při zápase první, co se shodí a rozbije. Na kuchyňském stole ležel čistý list papíru a u něj pero, jako by chtěl sebevrah psát dopis na rozloučenou.

Mně se to celé nezdálo, tak jsem si vzal stranou kluky, kteří měli uniformy, a říkám jim: „Jeďte na barák (místní oddělení policie – pozn. red.), jestli náhodou někdo neodevzdal zbraň.“ Kluci za hodinu přijeli a říkali, že nějaký pán XY včera přinesl odevzdat pistoli.

Povídám: „Včera? A kde ji našel?“ A ukázalo se, že ji našel například u vchodu 36, jenže my vyšetřovali smrt ve vchodě 24. Nedalo mi to. Celé se mi to jaksi nezdálo, tak jsem pánovi zavolal, jestli by kvůli té pistoli mohl přijet na místo nálezu, což také udělal. Stáli jsme spolu u domu a já se vyptával, kde ji tedy přesně našel. Ukázalo se, že ji našel v úrovni čísla 26, ale policajt, co psal protokol, se upsal a napsal 36. Dokonce mi pán ukázal na křoví pod oknem našeho zastřeleného. Neseděl ale den nálezu – nálezce nahlásil pondělí a muž zemřel už v pátek. A v pátek náš tým žádnou zbraň v okolí místa činu nenašel. Z pána nakonec vylezlo, že zbraň našel opravdu už v pátek, ale vzal si ji s sebou na chalupu, aby si ji mohl prohlédnout. V duchu jsem si říkal: Čert tě vem! Technici se poté vrátili k oknu a k parapetu a zjistili, že tam byl otěr střely.

A proč myslíte, že sebevrah naaranžoval byt jako místo vraždy?

Sebevrazi jsou nevyzpytatelní, ti dokážou úžasné věci. Prostě chtěl, aby se o něm mluvilo jako o hrdinovi, že ho možná někdo zastřelil kvůli službě. On sloužil asi dva roky v uniformě na obvodním oddělení v Praze, netuším, co měl za představy. Měl dluhy, hrál automaty, to může končit sebevraždou, ale chtěl to takto naaranžovat, aby si lidé mysleli, že byl zastřelen ve službě. Moc nescházelo a vyšetřovali bychom to jako vraždu. Kdyby se nenašla pistole…

A už se někdy stalo, že jste dlouho vyšetřovali něco jako vraždu a až po delší době vyšlo najevo, že se jednalo o sebevraždu? Že vás to tak zmátlo?

To si nevybavuju. Půl roku určitě ne – možná 14 dní, měsíc a pak jsme zjistili, že je to sebevražda. Ono tak už k tomu přistupujete, k té mrtvole nebo k tomu případu, že by to mohla být sebevražda. Protože sebevraždy, to je obrovská škála různých metod. Lidé při tom vymýšlejí nevymyslitelné.

Já se právě ptám, protože jsem slyšela o případu paní, která byla oběšená, pobodaná a ještě snad spolykala nějaké jehly či špendlíky. Byla to opravdu asi sebevražda, ale takto brutální…

To je to, co říkám – sebevrazi nejsou jeden jako druhý, někdy vám to dá hodně práce.

Myslíte si, že VRAHA OVLIVNILO JEHO DĚTSTVÍ? Protože když zpracovávám nějaké zahraniční zločiny pro svůj podcast, tak mám pocit, že většina vrahů MĚLA aspoň jednoho rodiče alkoholika nebo u nich v dětství docházelo ke zneužívání někým z příbuzných. Může se stát vrahem člověk z „normální“ rodiny, kde jsou všichni relativně v pořádku? Může se to někde prostě zvrtnout a z člověka je rázem vrah?

Toto je otázka spíše pro psychologa, ale řekl bych, že může. Vývoj dítěte, rodiče, domácí zázemí, škola, kamarádi, to vše dítě velmi ovlivňuje. Ovšem je-li otec alkoholik a kriminálník a matka šlape, pak má dítě ke zločinu určitě blíž…

A vy jste měl hezké dětství?

Normální.

Čím byli vaši rodiče?

Táta to měl takový složitý. Dělal tehdy na národním výboru (dneska obecním úřadu) v obci Nečtiny. Býval dřív taky policajtem, nikdy nebyl ve straně.

Ale vy jste se stal policistou náhodně…

Protože já nechtěl na vojnu. Vůbec jsem neuvažoval, že bych šel k policii.

Jako že vás to nebavilo? Synové se poměrně často zhlédnou v otcích… Nešel jste k policii, protože váš táta byl policajt?

Ne. O tom já opravdu nikdy nepřemýšlel a nijak mě to nezajímalo. Zajímalo mě tátovo vyprávění. Za války dělal policajta v Čáslavi a tam měl na měsíc nastěhovanou část postupující Rudé armády. Denně vytíral v kanceláři krev, jak se tam střílelo. Táta byl hrozně tolerantní, ale Rusáky od té doby neměl rád. Říkával: „Honzo, to, co já zažil za pouhý měsíc – nebo jak dlouho jsem je tam měl –, to si nedovedeš představit, co je to za zvěř!“ Přímo v kanceláři měl permanentně opilého politruka, ke kterému když přivedli náhodného vojáka kvůli přestupku, tak on ho okamžitě bez soudu zastřelil, aniž by věděl, co ve skutečnosti voják provedl.

Táta dělal na obecním úřadě, protože uměl administrativu a takové ty věci okolo. Dělal to dlouhé roky, snad 30 let. Máma byla v domácnosti se včelami. Původně se vyučila švadlenou a šila vlastně načerno.

Co vám táta řekl na to, že jste se stal policajtem?

Mně rodiče nikdy nemluvili do mých rozhodnutí, už od základní školy. Když jsem měl na vysvědčení čtyřku z češtiny, tak mi otec řekl: „Ty snad ani nemůžeš být můj, ty jsi snad úplně blbej, že neumíš česky.“

Já v 15 letech odešel do Plzně. Mám o 9 let starší sestru, která studovala medicínu, a rodiče se spíš soustředili na ni. Stala se pak zubařkou. Já si nepamatuju, že bych měl problémy s rodiči, tehdy to ani nebylo zvykem. Teď chodí všichni k dětským psychologům...

Je něco, čeho se třeba celý život bojíte? Nebo nastaly ve vaší pracovní kariéře situace, ve kterých jste se hodně bál?

Ano, když jsme lezli pro pachatele vraždy, který vystřílel rodinu na Břevnově. Zavřel se v bytě a náš technik vylomil zámek. My tam šli za ním a já se otočím a těsně za mými zády s bouchačkou kráčel kolega z obvodního oddělení, o němž se vědělo, že je to blázen, který klidně rozbije kancelář, když ho někdo naštve. A v tu chvíli jsme nemohli tušit, jestli vrah vyskočí zpoza rohu, nebo ne. Byl to klasický panelák. A já najednou nevěděl, jestli si hlídat pachatele, nebo spíš kolegu. Byla tam úzká chodba. Chtěl jsem, aby kolega šel raději vedle mě, ale ta chodba byla tak úzká, že bychom se tam nevešli. Tak jsem šel dál a jen trnul. Pachatel měl navíc „škorpiona“ (typ zbraně – pozn. red.). A najednou zazněl výstřel. Pachatel se zastřelil v koupelně. V ten moment jsem si nebyl jistý, jestli nejsem postřelený.

Tam jsem se tenkrát bál, ale nevěděl jsem, jestli víc kolegy za mnou, který byl magor, nebo pachatele, který vyvraždil celou rodinu. O kolegovi se vědělo, že při revoluci nafackoval nějaké holce, která kopala do autobusu. Vylítl tenkrát z toho autobusu a prostě té holce na místě dal nakládačku. Takovej janek. Dostal za to asi rok, nebo už přesně nevím kolik. Ale jako jo, bál jsem se určitě víckrát, ale nic dramatického se mi nikdy nestalo.

Měl jste mezi kolegy opravdu kamarády, s nimiž se vídáte doteď? Nebo si třeba aspoň zavoláte?

Ano, to jsem měl. Ale zase nejsem typ, že bych to vyloženě vyhledával. S Frantou Havlovičem jsme jezdili společně na ryby a doteď si voláme. On je taková drbna – všechno ví – a to jsou pak dvouhodinové hovory. Mám jednoho fakt dobrého kámoše – nějakého Vencu z Roztok. On je mašínfírák a několikrát mě svezl v kabině z Hlavního nádraží na Smíchovské, když už jel bez cestujících zaparkovat vlak.

To by vás bavilo?

To jsem chtěl vždycky dělat jako dítě. Prostě jezdit s vlakem. Já neměl sny stát se doktorem nebo něco podobného... Mě by bavilo jezdit vlakem. Venca jednou přejel kluka v Libni – na tyto sebevraždy jezdíme málo, ale tenkrát jsme k tomu jeli. Vždycky je dobré mít výslechy – byť formální – hotové hned, nejen kvůli tomu, že si to dotyčný pak už dobře nepamatuje. I když tady nebylo moc co vyslýchat, kluk se tenkrát rozběhl a skočil pod mašinu. Bývá zvykem, že když někoho přejede vlak, tak se někdy strojvedoucí vystřídají. Tehdy si vlak převzal jiný mašinfíra, který ho dovezl na hlavák, a já oslovil Vencu, jak je na tom s časem, že bych ho hned vyslechl. On tenkrát řekl, že má mít zrovna holky (jako své dcery), ale že to počká. Slíbil vydržet, než se místo ohledá a nafotí, a pak si ho měl vzít vyšetřovatel obvodu na Praze 9 a krátce s ním sepsat incident. Já měl ale strach, aby nám neutekl, tak jsem ho poprosil, ať jde radši rovnou se mnou. Focení probíhalo podél celého vlaku – snažil jsem se s ním tenkrát místo nějak obejít, aby na to nemusel koukat. Venca z toho byl špatný, tak jsem chtěl trochu odvést řeč a ptal jsem se ho, kde bydlí a podobně. Nakonec jsem zjistil, že je z Roztok, kam já jezdívám s autem do servisu. Pavla ze servisu jsme znali oba, stejně jako bývalého policistu Vocílku, který měl vedle autoškolu. Takže společných témat jsme měli dost.

To musí být hrozný šok pro strojvůdce…

Jak pro kterého. Venca se z toho docela dobře oklepal, ale pořád to má v sobě. Lidi při čekání na vlak nejsou vůbec opatrní. Někdo je rozumný a stojí dál od kolejí, přece jen když projíždí kolem vlak takovou rychlostí, zvedne se vítr a není to příjemné. A někdo se ještě naklání do kolejiště, když vidí, že se blíží vlak! A to je pak samozřejmě pro mašinfíru strašně nepříjemné.

A existuje mezi policisty velká rivalita, když máte skupinu na oddělení?

To si musíte ohlídat, rivalitu nesmíte připustit. Jsou jedinci, kteří se snaží za každou cenu nějakým způsobem vyniknout. To už poznám podle toho, že si na nástěnku lepí pachatele a poškozené, ačkoli na případu ani třeba nedělali.

Když jdete k nějakému zásahu, tak s vámi jede zásahovka. Ale když jdete jako vyšetřovatel k nějakému případu? To si musíte asi vzájemně věřit, abyste si mohli krýt záda. Když jdete třeba někam zasahovat nebo pátráte po pachateli, tak kdyby šlo do tuhého, musí mezi vámi být maximální důvěra, ne?

Musí, ano. Vidíte můj nos? To je od zásahovky.

Jak to?

Zažil jsem situaci, kdy jsme si spletli dveře. Bylo to někdy v roce 1991 nebo 1992. Od té doby jsem já vždycky šel dopředu a fyzicky zásahovce ukázal dveře, kam přesně mají jít. Oni potom jdou jako berani, takže se mi stalo, že jsem se mezi ně namotal a celá zásahovka se mi prošla po zádech.

A jak to probíhá? To jdete vy jako vyšetřovatel a s vámi zásahovka?

Já nejsem vyšetřovatel. Jsem detektiv. Vyšetřovatel je administrátor, který prostě sepisuje oficiální výslechy svědků, sděluje obvinění pachatelů, vyžaduje znalecké posudky. To je taková jemnější práce.

Takže detektiv je ten, který pracuje v terénu?

Ano, pracuje hlavně venku, shání drby, vede úplně prvotní výslechy, zapisuje výslechy podezřelých. Pak si podezřelé přebírá vyšetřovatel a advokát, záleží případ od případu.

Vy ale jako detektiv jste u toho výslechu také, ne? Vyšetřovatel to pak sepisuje? Ať v tom máme pořádek…

Já napíšu s pachatelem protokol o výslechu osoby podezřelé, k tomu ještě máme třeba nějaké stopy atd. Vyšetřovatel o tom ví, to není, že bychom si něco anonymně předávali. Ten zase může být u toho mého výslechu. Já můžu samozřejmě být u jeho výslechu, ale proč bych byl u jeho výslechu 3 hodiny, když už jsem to slyšel. A je tam advokát, záleží jaký, někdy je příjemný, někdy nepříjemný.

Vyšetřovatel má na starosti tu oficiální stránku spisu. U svědecké výpovědi jmenuje takovou tu klasiku, že máte právo odmítnout výpověď v případě, že… atd.

Kdežto na operativě na kriminálce, tam se na oficiality zase tolik nehraje. Ačkoli dneska už to musí být všechno v nějaké normě. Dřív to opravdu fungovalo trochu jinak, ale postupně, tak od roku 2010, 2015 začalo přibývat změn a nařízení, která můžou v konečném důsledku spíš nahrávat pachatelům. Mají takřka neomezená práva, musíte jim dát přesně najíst apod. Takže není to jednoduché, ale prostě to tak je.

Kdybych já měl dělat klasického vyšetřovatele, hrabat se v papírech a řadit spisy, tak mě do roka nejspíš vyhodí. Byl by v tom binec. I když jako kriminalista jsem také musel mít svůj spis z kriminálky, kde jsem si psal plán operativně vyšetřovacích úkonů a zakládal podstatné písemnosti.

Takže s tou zásahovkou jdete vy jako detektiv – a jdete sám, nebo vás jde víc?

To se dělá tak ve dvou třech lidech. Sám málokdy.

Zásahovka prohledá celý prostor a případně zatkne podezřelého, abyste vy nebyli v ohrožení života, chápu to správně? Prostě vás kryjí.

Ale není to pravidlo. Třeba ten den zásahovka zrovna nemůže, protože je na jiném výjezdu. V takovém případě buď počkáte, anebo když to nesnese prodlení, jdete třeba ve třech nebo čtyřech lidech sami. Já jsem si to rád dělal tím způsobem, že jsem pachatele sebral na ulici. Hlídali jsme pachatelův pohyb, sledovali jsme ho a pak, když najednou přišla příležitost, jsme ho zatkli. Osvědčila se mi taktika zastavit u chodníku, vyskočit z auta a s plackou v ruce houknout na podezřelého: „Pane, pojďte, tady si sedněte!“ Když se jedná o pachatele, tak si většinou sedne a je jako zařezaný. Kouká, ale mlčí. Když je nevinný, začne se bránit: „Co je? Proč mě berete?“ To je prostě takové pravidlo. Když to bylo jen trochu možné, snažil jsem se to dělat takto a vždycky to krásně vycházelo. Když se podezřelý ani nezeptá proč, tak víte, že vezete pachatele.