Putování
Brambůrka a Javůrka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Glize

Putování Brambůrka a Javůrka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Alexovi, Adélce, Maxovi a maličkému.
A také všem, kteří staví v lese domečky z klacíků a mechu…“

Na lesním paloučku

Kdesi v lese mezi stromy leží malebné místo, takový plácek, který bychom stěží nazvali loukou. Je to spíš loučka, nebo ještě lépe palouček. Sluníčko sem svítí vždycky dopoledne a pak večer, než úplně zapadne. Po zbytek dne vysoké stromy vrhají příjemný stín. Sluneční paprsky prosvítají jejich korunami a spolu s větrem, který pohupuje větvemi, kreslí na zemi stínové obrázky. Zvířátka z lesa sem skoro nechodí, snad proto, že dospělý jelen se tu sotva otočí, div že si přitom nezláme parohy. Má o ně pochopitelně strach, přece jen je to jeho chlouba. Čas od času sem zabloudí zajíc, ale znáte zajíce… Že ne? Takový zajíc je neposeda, nikde se dlouho v klidu nezdrží. Otočí se, prohlédne si pozorně všechny kořeny a pařezy, pátravě natočí hlavu, pak zdvihne oči a podívá se na nebe. Skrz větve sleduje běh mraků a pak jen zastříhá ušima a hopká si dál lesem. Tohle není místo, kde by se mohl usadit. Ani on, ani jelen. Pro mravence leží palouček příliš daleko od kraje lesa a pro jezevce je odsud příliš daleko od lesní společnosti.

A přece jen tu někdo bydlí! Pod kmenem nejvyššího smrku, přímo mezi kořeny, stojí malinký mechový domek. Stěny má z dřevěných klacíků pečlivě svázaných k sobě stébly trávy a všechny mezery jsou důkladně ucpané hlínou, aby dovnitř neprofukoval vítr. Sklopenou střechu tvoří vrstva listů, hlíny a mechu a úplně nahoře se tyčí šiškový komín.

Před domkem je docela malinká zahrádka a kolem ní plot z jehliček, pečlivě zapíchaných do země v přesných rozestupech. Na zahrádce toho moc nenajdete – v rohu je sud na vodu smotaný z čerstvých listů a hned vedle malé políčko. Tam si majitelé domečku pěstují jakousi tajemnou lesní plodinu, asi přísadu do teplé polévky pro podzimní večery. Na opačné straně zahrádky přesahuje přes plot keř s malými zelenými lístky, na kterém v létě rostou sladké šťavnaté modré borůvky. Na zápraží, hned vedle dveří do domečku, stojí malá lavička, tak akorát na příjemné posezení pro dva.

A kdo že jsou ti dva?

Brambůrek a myši

Sluníčko stojí už vysoko nad lesem, paprsky se dotýká korun nejvyšších stromů a vrhá na loučku stíny a mihotavé světlo. Tu se dvířka mechového domečku otevřou a na jeho prahu stojí podivné stvoření. Ze všeho nejvíc se podobá nepříliš pěkné zakrslé bramboře, kterou někdo zapomněl v košíku ve sklepě. Jeho skutečný příběh je ovšem poněkud zajímavější.

Tenhle brambůrek si kdysi hověl pěkně v hlíně, jeho zelené natě se nad zemí šplhaly za sluníčkem a on si zatím pod zemí v teple užíval lenošného nicnedělání. Pak přišel podzim, brambor už netrpělivě čekal na sklizeň a odpočítával dny, než ho konečně vyorají. Chtěl spatřit světlo světa a všechny ty barvy, o kterých mu shora vyprávěly natě. Těšil se převelice. Jaké však bylo jeho překvapení, když ho jednou uprostřed noci vzbudily tiché pištivé hlásky.

„Tuhle bereme!“

„Myslíš?“ odpověděl druhý hlásek odněkud zleva. „Připadá mi trochu malá, co říkáš? Určitě tu bude nějaká větší, mohla by nám stačit na celý týden!“

Zprava se ozvalo rozhodné: „Přece tu nestrávíme vybíráním té správné brambory celou noc, na to nemáme čas. Popadni tuhle a přestaň mudrovat!“

„Myši!“ vyděsil se brambor. Ta největší pohroma, která ho mohla potkat. Nikdy ho nenapadlo, že se nachází tak blízko u kraje pole, a že by se proto měl mít na pozoru před myší hrozbou. Teď už bylo na záchranu pozdě! S vypětím všech svých brambořích sil propletl malé kořínky mezi zrnka hlíny, nad zemí se zapřel natěmi a napjal celé své šišaté tělo v odporu proti myším. Ale co mu to bylo platné… Ucítil ostrou bolest, jak mu myši natě nad zemí ukousaly, a pak jen slabé, ale vytrvalé tahání a strkání, jak se ho snažily dostat ven. Jedna tahala seshora a druhá tlačila zespoda, až se chudák brambor vyloupl ze země a skončil celý zkoprnělý na povrchu. Tam jen nechápavě mžoural a mžikal na noční oblohu i na měsíc a hvězdy, které viděl úplně poprvé. Snažil se ubránit, jak mohl, švihal a mrskal sebou a hlasitě proklínal obě myši. Marně.

„Potvory zubatý! Zlodějky pištivý! Hlodavci nevděčný! Nechte mě!“

Ale to už ho myši přivazovaly na větévku a jako válečnou kořist si ho nesly domů do své nory. Zpívaly si při tom nějakou protivnou myší písničku. Jejich pištivé hlásky byly to poslední, co chtěl brambor poslouchat.

„Nemohly byste být alespoň na chvilku zticha, vy protivné pištilky?“ zakřičel na ně.

„Ááá, pan Brambůrek bude asi pěkná fajnovka, náš zpěv se mu nezdá!“ posmívaly se myši a začaly zpívat ještě hlasitěji. Znělo to ještě mnohem protivněji než předtím. Inu, co zmůže taková brambora proti dvěma myším? Zhola nic…

A tak se pan Brambůrek ocitl v myší zásobárně. Seděl ve skladu spolu s dalšími druhy zeleniny z pole, přespolními úlovky i nejrůznějšími rostlinami, které nikdy dřív neviděl. Tušil, že nejspíš skončí na talíři při nějaké myší hostině. Smutně se v rohu zásobárny scvrkával a tiše při tom klíčil. Po klíčkách, které mu pomalu narůstaly, se postupně přesunul do rohu zásobárny, která musela být jen kousek pod povrchem země, protože sem mezi hlínou občas problesklo sluníčko. Stěnou sem trochu profukovalo, a proto se v tom zapadlém rohu nikdo nezdržoval. Pro pana Brambůrka to ale byla vynikající příležitost, jak odtud uprchnout.

Jeho hlavička sice nebyla příliš uzpůsobena k přemýšlení, ale Brambůrek se snažil. Na zkrabatělém čele se mu z toho úsilí tvořily malé kapičky škrobu. Přemýšlel tak důkladně, že si musel sám pro sebe povídat, aby proudu svých myšlenek stačil. Dosud nepoznaná schopnost přemýšlení ho tak vysilovala, že ho večer myšlenky ukolébávaly ke spánku. Ráno ho zase nové nápady nenechaly ani dospat, jak se mu hned draly na mysl. Vymýšlel plán útěku, představoval si život venku a přemýšlel o své malé, čerstvě vyorané bramboří existenci.

A pak jednoho večera začal pomalu odhrabávat jedno zrnko hlíny za druhým tak, aby myši neměly šanci povšimnout si sebemenší změny. Po nocích si nenápadně hloubil tajný tunel na svobodu. Zrníčka nenápadně rozhazoval po zemi, ale ne na hromádku, to by příliš poutalo pozornost. V myší spižírně byl takový nepořádek, že bylo skoro nemožné, aby někdo postřehl novou vrstvu hlíny na podlaze. Tak postupoval den za dnem. V koutě byla díky slábnoucí stěně čím dál větší zima, ale jemu studený vítr nevadil. Těšil se, až znovu uvidí měsíc a hvězdy a ucítí na své slupce závan větru a svobody, a to mu za to dočasné nepohodlí přece stálo!

Jednoho večera vycítil tu správnou příležitost k úprku a konečně nadešla ona hodinka, kdy se rozhodl odstranit poslední zrnka hlíny. Počkal si, až všichni usnou, což byl pro Brambůrka docela složitý úkol. Večer si totiž ostatní ve skladu zpívali ukolébavky pro lepší spaní a chudák Brambůrek měl co dělat, aby neusnul taky. Musel se štípat do tváří, aby vydržel, než usne i ta poslední mrkev. Nakonec to zvládl a udržel oči otevřené, rychle odhrabal poslední zbytky stěny a s vynaložením veškerých svých sil se protlačil tunelem ven.

Konečně byl venku z myší spižírny! Zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu, protáhl si klíčky a podíval se na oblohu. Bylo trochu zataženo a jeho vytoužené hvězdy byly skryté za mraky.

„Alespoň mě neuvidí, kdyby mě chtěly pronásledovat,“ pomyslel si Brambůrek. Tohle myšlení, kterému se za posledních pár dní naučil, ho pořád překvapovalo.

„Škoda, že mě nenapadlo přemýšlet už dřív, když jsem byl ještě zahrabaný v hlíně. Alespoň bych se tenkrát tak nenudil,“ pomyslel si a dal se znovu do přemýšlení. Nacházel se momentálně někde za polem, kde vyrostl, tam ale zpátky nechtěl. Chtěl trochu poznat svět, do kterého byl proti své vůli vtažen. Nechtěl se vracet do brázdy, protože podle útržků z rozhovorů, které sem tam zaslechl, tušil, že svět je něco obrovského, plného zajímavostí a podivuhodných bytostí, které by tak rád poznal. Jenže teď nevěděl, kudy se dát. Bál se, že by ho mohly myši mohly při své další loupeživé výpravě spatřit, proto musel co nejrychleji zmizet. Myši navíc nebyly to jediné, co mu dělalo starosti. Bál se nočních dravců, o kterých tolik slyšel. To poslední, co by chtěl, bylo skončit někde třicet stop nad zemí ve spárech nějakého ptáka, který si ho splete třeba s hlodavcem. Musel odtud hodně rychle pryč!

Vzhůru za dobrodružstvím

Brambůrek se bezradně rozhlížel kolem sebe a nevěděl kudy kam. Blízký les se zdál obrovský a nepřístupný, vysoké stromy působily hrozivě a byla jich tam spousta. Brambůrek ani neviděl, jestli les vůbec někde končí. Trochu se otřásl, ale pak ho napadlo, že je to poslední místo, kde by ho ty protivné a zbabělé myší zlodějky hledaly. Vydal se tedy směrem k lesu. Cesta mu na drobných nožkách z klíčků ubíhala pomalu. Přesunul se jen o pár kroků dál a už sotva popadal dech. Ale jeho odhodlání, vytrvalost a vůle uprchnout na svobodu nakonec zvítězily a kolem půlnoci stál na okraji lesa. Zblízka vypadal ještě strašidelněji než z místa, odkud Brambůrek vyšel. Koruny stromů se tyčily proti temné obloze, v dálce houkala sova, bylo slyšet praskání větviček a další neznámé zvuky. Tehdy pan Brambůrek poprvé poznal strach. Stál na okraji lesa a třásl se. Namlouval si, že je to zimou, ale v hloubi své bramborové duše věděl, že se klepe strachy. Ten strach byl o to strašidelnější, že to bylo vůbec poprvé v životě, co se Brambůrek bál neznámého.

Praskání větviček a podivné zvuky byly slyšet čím dál blíž. Brambůrek by nejraději utekl, ale klíčkové nohy mu přestaly sloužit a on jen tiše úpěl a přál si, aby býval ten malý, nepohodlný, ale celkem bezpečný zeleninový sklad nikdy neopustil. Zvuky byly blíž a blíž a Brambůrek zavřel oči a připravoval se na svůj strašlivý konec, ať už bude jakýkoliv.

Najednou se ze stínů lesa proti Brambůrkovi vylouplo cosi obrovského. Byl to jelen. Přátelsky na malinkou bramboru zamrkal.