Sedlák pod Milešovkou
Pestrá krajina proti změně klimatu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Havel, Daniel Pitek

Sedlák pod Milešovkou – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nedávno vysázený ovocný sad pod Milešovkou (foto Nina Havlová)

© Petr Havel, Daniel Pitek, 2023

Cover Photo © Nina Havlová, 2023
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7601-743-6

ISBN e-knihy 978-80-7601-7443 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-7450 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-7467 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

„Při hledání hodnot pro trvale udržitelný život bychom se měli zaměřit především sami na sebe, na hodnoty dominující v euro-americké (nebo chcete-li v ‚severozápadní‘) civilizaci, jejíž jsme součástí. Nejen proto, že jen tak můžeme změnit svoje vlastní chování a tím řešit problémy našeho regionu, ale také proto, že právě tato civilizace dnes rozhodujícím způsobem ovlivňuje dění ve světě. Konstatujeme-li tedy neudržitelnost existujících všeobecných vývojových trendů, musíme zároveň přiznat zásadní podíl euro-amerických hodnotových systémů na tomto neuspokojivém vývoji. Začneme-li u sebe, můžeme tak pomoci celému lidstvu.“

Josef Vavroušek
(vizionář, ekolog, ministr životního prostředí ČSFR 1990–1992, tragicky zahynul na jaře 1995)

Daniel Pitek čte svůj projev na demonstraci na Letné (foto Martin Mádl)

Pár slov na adresu Daniela Pitka, sedláka pod Milešovkou

Klimatická změna je v posledních letech jedním z nejčetnějších slovních spojení, do něhož si jedinci, komunity, instituce a politici na všech úrovních promítají své vize, teze, programy a představy, které by mohly podle nich změnit stav naší planety tak, aby na ní mohly žít v rozumném souladu s přírodou i další generace. I když je frekvence zpráv informujících o extrémních projevech počasí v současné době vzhledem k moderním komunikačním možnostem nepochybně mnohem četnější než v minulosti, není samozřejmě pravda, že by povodně, požáry, sesuvy půdy nebo neúrody zemědělských komodit v minulosti neexistovaly. Je ale zřejmé, že v současném období četnost takových projevů roste. I v minulosti stoupaly na našem území teploty v létě i ke 30 stupňům Celsia, ale v současné době jsou teploty vyšší a počty tropických dnů každoročně rostou. I v minulosti u nás často a déle pršelo, jenže v současné době prší jinak, jinde a intenzivněji. I v minulosti se v naší zemi zemědělsky hospodařilo, ale ne pomocí těžké zemědělské techniky, průmyslových hnojiv a na rozlehlých nepřerušovaných plochách polí.

O tom, co vše je možné a nutné změnit, se vedou nekonečné diskuse, které bohužel dále rozdělují již tak rozdělenou společnost. Ta je ovšem, kromě postojů k probíhajícím změnám počasí a krajiny, rozdělená také na mlčící většinu a mluvící menšinu. Je to přitom právě mluvící menšina, která ovlivňuje postoje veřejnosti, zdaleka ne všechny neustále opakované a opisované teze jsou ale reálné, a mnohé z nich nevycházejí ze skutečné praxe. Výzvou doby je proto více naslouchat praktikům, kteří z vlastní zkušenosti vědí, o čem mluví, a mohou svá tvrzení doložit konkrétními příklady ze života. Jedním z takových praktiků, který o proměnách krajiny a receptech na zlepšení jejího stavu mluví často, je „sedlák pod Milešovkou“ Daniel Pitek, v současnosti jedna z tváří soutěže Asociace soukromého zemědělství ČR „Pestrá krajina“. Daniel Pitek je navíc také členem Rady Agentury ochrany přírody a krajiny, Rady Fakulty životního prostředí České zemědělské univerzity v Praze, Agrolesnického spolku, České společnosti ornitologické, Svazu chovatelů ovcí a koz, Pro-bio svazu ekologických zemědělců a někdejším členem Strany zelených. A je to také člověk, se kterým se řadu let znám, a proto jsem si dovolil vést s ním a publikovat rozhovory v méně formální, „tykací“ podobě.

Nutno říci, že když se Daniel Pitek rozpovídá o krajině, zemědělství, životním prostředí, ale také o historii hospodaření, bující byrokracii nebo o opatřeních, která musí současní hospodáři při zemědělském podnikání dodržovat, mluví dlouho a těžko jej lze přerušit. Není to ale na škodu, neboť své zkušenosti a postoje předává těm, kdo mu chtějí naslouchat, v pravém slova smyslu lidově a prostřednictvím ukázek z praxe, což je mimořádně cenná schopnost v době, kdy se témata s přírodou spojená často komunikují v podobě zkratek, obecných sloganů a frází, pod nimiž je složité, a někdy dokonce nemožné, si něco konkrétního představit. Pevně doufám, že si z rozhovorů s Danielem Pitkem v této publikaci něco konkrétního naopak představit lze.

Petr Havel

Zdaleka ne jen stručný životopis

Dědeček Karel Babka

Dům, kde Daniel Pitek vyrůstal a získával vztah k přírodě

Podoba těsně před nástupem na vojnu

Služební průkaz lesníka

Na vojně (Daniel Pitek dole uprostřed)

Máničkovské období (Daniel Pitek vlevo)

Stará škola a kostel v Milešově před opravami, které inicioval Daniel Pitek (foto Nina Havlová)

Je všeobecně známo, že názory lidí, jejich postoje k problémům, jejich životní styl, preference a často i volbu profese, která je živí, z velké části ovlivňuje prostředí, ve kterém se pohybovali. A lidé, se kterými v průběhu svého života často komunikovali, a také jejich životní zkušenost. Jak je to u tebe – odkud vlastně pocházíš a jak ses dostal k zemědělství?

Naše rodina pochází ze Šumavy, kde žila rodina Babků, která měla v Běšinech hospodu a řeznictví a můj děda, vlastně táta mojí maminky, tak to byl venkovský učitel. A moje máma je také učitelka. Já sám jsem se narodil ve Stodu, což je nedaleko Šumavy, děda ve Velharticích a máma v Klatovech, takže my jsme vlastně šumavský. A já mám proto k Šumavě ohromně pozitivní vztah, vždycky jsem tam chtěl žít, ale moje maminka, asi tak když mi bylo šest, se rozvedla a odstěhovali jsme se do severních Čech, respektive nejdříve do Českého středohoří do Kostomlat. Ona si tam našla práci a učila tam, a našla si tam i nového partnera, jehož rodina žila kousek od Milešovky a měla statek přímo tady v Černčicích, který jim komunisti v rámci kolektivizace sebrali.

To je dost velký rozdíl – Šumava a severní Čechy…

My jsme sice nejdřív přišli do těch Kostomlat, což bylo ještě nad průmyslovými zónami, ale pak jsme se bohužel přestěhovali ještě do Bíliny. A to bylo město, které bylo totálně průmyslové, z jedné strany tam byly ohromné povrchové doly a z druhé strany výsypka, kam se sypala hlušina z těžby hnědého uhlí, a z další strany elektrárna Ledvice a taky sklárny, no prostě totální průmysl. A řeka Bílina, která městem Bílina protéká, byla v té době vůbec nejznečištěnější řeka v Československu a ve střední Evropě. A to byl pro mne ohromný šok, protože jsem byl zvyklý být s mým dědou, který se jmenoval Karel Babka, odmalička v přírodě, nebo být se strýcem, který pracoval kousek od Plzně, v hřebčíně. Takže já jsem měl v sobě základ vztahu k přírodě hned s mateřským mlékem, a najednou jsem přišel do Kostomlat, kde to šlo, protože je to obec mezi kopci a také ještě v přírodě, ale ta příroda už byla jiná než na Šumavě. Ale když jsem přišel, asi tak v osmi letech, do Bíliny, tak to byl opravdu naprostý šok, a přiznám se, že jsem kolikrát seděl někde na poli na mezi na kraji města a normálně jsem brečel, protože jsem to tam úplně nesnášel.

Ale říká se, že všechno zlé je pro něco dobré…

No, možná i proto se ve mně vyvinul tak intenzivní vztah k ochraně přírody a životnímu prostředí, protože ten přechod z nádherné čisté šumavské přírody do takového pekla byl určitě pro tu dětskou duši šílený. Jediné štěstí, které jsem měl i přesto, že jsme se přestěhovali do Bíliny na sídliště, bylo v tom, že jsem měl vedle těch průmyslových podniků takovou únikovou zónu a mohl jsem pořád jezdit aspoň do Středohoří, protože v Milešově, tady přímo pod Milešovkou, žil druhý děda s babičkou. A to zase byli lidi, kteří měli rádi přírodu a tíhli k ní a měli na chaloupce, která byla přímo v lese, na průčelí jelení paroží z dvanácteráka jako symbol vztahu k přírodě.

A ten baráček ještě existuje?

No ano, je to maličký domeček, malá hájenka zastrčená nad Milešovem přímo v lese, říká se tam „Na výrovně“ a směrem do vesnice je zámecký park a také zámek, který je na skalním ostrohu nad Milešovem, a je to vlastně jedno z nejromantičtějších a nejkrásnějších údolí, která v České republice vůbec máme. A ty kopce kolem jsou sice jiné než na Šumavě, ale jsou taky velice krásné. No a děda s babičkou měli zahrádku, kde pěstovali všechno od fazolí, mrkve, cibule, česneku nebo petržele, vlastně úplně všechno, co šlo, a děda přitom rouboval ovocné stromy, slivoně a jabloně, a když se od zahrádky prošlo lesní pěšinou, tak se vyšlo v místě, kde byla stará třešňovka, která tam zbyla ještě po Němcích. Dnes ty pozemky patří nám, protože jsme je koupili, i proto, že jsou to místa, kam jsem s dědou a babičkou chodil, kde byly v minulosti záhumenky, na kterých se pěstovaly brambory, které jsem s nimi okopával. A děda s babičkou chovali i králíky, slepice a holuby, takže jsem měl při jejich návštěvě pořád co do sebe nasávat.

Takže jsi studoval zemědělství přímo ze života.

Přesně tak. Jak jsem říkal, já byl jak u jednoho, tak u druhého dědy v přírodě odjakživa, a proto na mě myslím ty kontrasty hnusného maloměstského prostoru zapůsobily ještě mnohem víc, a tak jsem se k přírodě ještě více přimknul a pořád jsem do ní utíkal. A tak jsem všechny víkendy, co jsem mohl, jezdil k dědovi a babičce sem pod Milešovku, a když byla možnost, třeba o prázdninách, tak jsem samozřejmě ujížděl k dědovi do Běšin a chodili jsme spolu po Šumavě. Takže když se nás ptali ve škole, čím chceme být, tak spolužáci říkali popelář nebo kosmonaut, ale já jsem odjakživa říkal, že budu hajnej, že budu lesník. V tom jsem měl jasno. Spousta spolužáků nevěděla, co třeba bude jednou dělat, a krčila rameny, ale já jsem měl tu svou vizi vždycky.

A četl jsi třeba nějaké přírodopisné knížky?

Já jsem knížky vždycky přímo hltal, už když mi bylo asi tak deset, tak jsem četl, hlavně kvůli Šumavě, knížky od Klostermanna, ale také třeba „Myslivecký rok“ nebo „Lovy v Karpatech“, to byly úžasné knížky, které mi ke vztahu k přírodě dávaly další základ, a pak jsem si samozřejmě kupoval tehdejší kapesní atlasy ptáků, obojživelníků, rostlin, motýlů nebo brouků, které jsem jako kluk také potom začal sbírat, a dodneška tu svou sbírku mám. A zrovna České středohoří je na denní motýly úplně úžasná oblast a pořád je to takový náš motýlí ráj. Já jsem ale nakonec objevil přírodní únikovou oblast i v té Bílině, kousek od města je totiž hora, která se jmenuje Bořeň, což je největší znělcová vyvřelina ve střední Evropě, a má dokonce svého dvojníka v USA, ve Wyomingu, které se tam říká Ďáblova hora. A za komunistů sloužila ta hora Bořeň jako místo určité komunitní svobody, kam chodili trénovat horolezci na slézání Tater, a pod ní byla horská chata, kam chodili čundráci i ti horolezci, a ty já jsem jako kluk obdivoval a zase z nich nasával tu přírodu. No a začal jsem samozřejmě mezi takové lidi chodit a také do TISu, když ještě existoval.

To jsem se chtěl právě zeptat, jestli jsi v  TISu byl…

No jasně, ale komunisti ho potom zakázali a vytvořili z něj Český svaz ochránců přírody. Ale i tam se koncentrovali svobodomyslní lidé, kteří mě hodně ovlivňovali. Já jsem třeba tenkrát hodně chodil na ornitologické akce a dost mě také ovlivnil Pavel Kaftan, což byl chlapík asi o deset let starší než já, který v Bílině vedl kroužek ochránců přírody. A já jsem se do toho kroužku přihlásil, i když jsem byl do té doby spíše samotář, co ho baví samostatně chodit po lese. No a na první kroužek přišlo asi deset dětí, a ten Pavel nám vykládal různé zajímavosti o přírodě, a pak byla druhá schůzka, a na ni jsem přišel sám – ty další děti už nepřišly, už je to nebavilo. No a my jsme spolu pak začali chodit do přírody, on se v té době zabýval hlavně ornitologií, takže jsme spolu třeba mapovali hnízda káňat, jestřábů nebo včelojedů, a účastnili jsme se sčítání ptáků, která pořádali dnes už legendární ornitologové, jako děkan Fakulty životního prostředí České zemědělské univerzity (ČZU)Vladimír Bejček, Karel Šťastný z ČZU a zesnulý Karel Hudec, autoři „Atlasu hnízdního rozšíření ptáků“. Ale samozřejmě jsem si pořád snil ten sen o Šumavě, o tom, že až vyrostu, tak se na Šumavu vrátím a budu tam dělat hajného.

A co jsi teda pro to, aby ses stal hajným, udělal, šel jsi po základní škole studovat lesnictví?

Já jsem samozřejmě chtěl na lesárnu, ale tenkrát byla lesnická škola elitní záležitost a nebylo úplně jednoduché dostat se na školu do Písku, do Trutnova nebo do Hranic na Moravě, kde byly lesnické školy. Já jsem se velmi dobře učil, často jsem měl samé jedničky nebo občas potom i nějakou dvojku, ale pořád jsem měl vyznamenání, a navíc jsem se zúčastnil biologických olympiád, a vyhrál jsem krajské kolo, a když někdo vyhrál krajské kolo, tak se mohl dostat bez přijímacích zkoušek na ty obory, které se týkaly životního prostředí. Takže jsem pro to udělal všechno, ale rodiče mi studium lesnictví tvrdě zatrhli a řekli „Ne, my tě tam nepustíme a půjdeš na gymnázium“. A tak jsem musel v Bílině chodit na gymnázium, což mě úplně deprimovalo a probudilo to ve mně takové ty rebelské postoje, odmlouval jsem a odmítal se učit. Alespoň nějakou výhodou toho gymplu byla možnost vybrat si odborné zaměření, a my jsme byli přírodní větev, kde byla možnost buď chodit na ekonomiku na počítače, nebo na zemědělství. Takže já jsem samozřejmě zvolil zemědělství a chodil jsem v rámci odborné přípravy na základy zemědělské výroby, a pak jsem z toho i maturoval, a odmaturoval jsem výtečně. Už na gymplu jsem ale také chodil v průběhu roku a hlavně o prázdninách na brigády do lesa, a navíc jsem ty lesáky tady ze Středohoří znal, protože když jsem viděl lesáka, tak jsem ho hned jako kluk s něčím otravoval. A tak jsem se tenkrát domluvil s panem Perníčkem, což byl polesný v polesí Milešov na lesním závodu Litoměřice, že pokud odmaturuji, mohu nastoupit jako adjunkt na polesí Milešov a tu lesnickou školu si dodělám dálkově. A teď byla legrace na tom gymplu v Bílině, protože většina lidí, co měli lepší známky, samozřejmě mířila na vysokou školu, a když se ptali mě, tak já jsem řekl, že na žádnou vysokou nepůjdu, protože mě to nezajímá, protože chci jít do lesa. A po maturitě jsem okamžitě nastoupil k lesům a přihlásil jsem se na lesnickou školu do Trutnova, jenže mi po necelém roce přišel povolávací rozkaz na vojnu. Což znamenalo nedobrovolně narukovat do Československé lidové armády na dva roky, ale já jsem na vojně strávil navíc ještě asi měsíc, protože jsem byl hodně neposlušný voják, utíkal jsem z kasáren a měl jsem prostě na vojně různé průšvihy, protože to vojenské prostředí pro mne nebylo zrovna ideální. A zároveň jsem v té době zažil jednu velkou osobní tragédii. Ale zase zaplaťpánbůh jsem sloužil v Brdech, a tam stačilo přeskočit plot a mohl jsem jít do lesa, chodit na houby a sbírat shozy z jelenů, v říji tam všude troubili jeleni a divoká prasata chodila vybírat popelnice v kasárnách, takže alespoň v tomto ohledu jsem se cítil jako v lese.

A do lesa ses tedy po vojně zase vrátil…

Ano, vrátil jsem se sem a dál dělal toho adjunkta. Tady byly tenkrát velké exhalační těžby po spalování hnědého uhlí s vysokým obsahem síry, pršela tady na nás zředěná kyselina sírová a zabíjelo to místní smrkové porosty a hlavně jejich jehličí, to je orgán, kde probíhá fotosyntéza a je to taková obdoba našich plicních sklípků a váčků. Takže stromy nemohly dýchat a samozřejmě usychaly, a na oslabené stromy nalétával kůrovec, stejně jako v Krušných horách, Jizerských horách, tak i v Českém středohoří a plošně likvidoval smrkové porosty. My jsme to plošně káceli, vznikaly ohromné holiny, a tenkrát se severočeské státní lesy rozhodly, že se tu budou sázet exotické dřeviny, jako je smrk pichlavý, omorika nebo smrk sitka, které jsou odolnější vůči těm exhalacím a že z nich vzniknou nové lesy. Ale příroda si pomohla jinak, na plochy holin nalétla bříza a osika, pionýrské dřeviny, které přirozeným zmlazením nakonec zachránily lesní prostředí tady v Českém středohoří. Jenže vedení těch severočeských státních lesů neuznávalo břízu jako zalesnění a nutilo nás břízu likvidovat, ale protože jsem viděl, jak ty břízy krásně rostou na rozdíl od těch pichlavých smrků, tak jsem to sabotoval tím, že jsem třeba dvě břízy zlikvidoval a třetí nechal. Byla to spousta práce, ale zároveň jsem se přitom učil od starých hajných všechno, co s lesnictvím souvisí a co bylo důležité pro praxi, včetně toho, že jsem byl i částečně úředníkem, psal dodáky na dřevo, úkoláky, vedl jsem skladovou evidenci dřeva, a tak.

Jak dlouho jsi toho adjunkta dělal?

Takže jsi uvažoval o emigraci také?

Jak jsem říkal, já jsem odmalička rád četl, jedna z nejoblíbenějších knížek byli „Dva divoši“ od Setona, ale i knížky o Mikronésii, o Indiánech v Severní i Jižní Americe, a pro mne byly oblasti jako Wyoming, Utah, Montana, severní Dakota nebo Colorado hrozně romantické a zajímaly mě, stejně jako například Kanada a Skalisté hory. To byla místa, kam jsem se chtěl podívat, a tak jsem docela intenzivně uvažoval o tom, že bych z té krásné Šumavy zdrhnul. Ale viděl jsem, že přitom jde o život, oni to měli komunisti dobře vymyšlené, měli vycvičené psy, samopaly, pohraničníky i systém udavačů, a tak jsem si na to sám nikdy netroufnul. Ale jak jsem se stýkal s tou partou pražských mániček, tak jsme se přesto domluvili s jedním kamarádem, že utečeme do Kanady. Na to ale bylo třeba vydělat nějaké peníze, a tak jsem odešel ze Šumavy do Prahy a začal jsem jezdit s náklaďákem, abychom to mohli uskutečnit. Tím jsem ale vlastně ztratil tu linku, co jsem chtěl v životě dělat, které jsem se do té doby držel, a ocitnul jsem se najednou v prostředí, které pro mě bylo cizí, a dostavila se deziluze.

A v Praze tě zastihla v roce 1989 listopadová revoluce?

To je skoro podobný příběh, jaký jsem zažil i já, a od čeho se pak odvíjela následující zásadní transformace mého života. Jak ta transformace probíhala u tebe?

Setkání se západní realitou tedy pro tebe bylo také šokem?

Co ještě ti ta mnichovská zkušenost přinesla?

A proč jsi tedy neodjel, když už jsi byl finančně zabezpečen a měl jsi dokonce i kontakty, které by ti tam mohly pomoci?

A jak se vám podnikatelsky dařilo?

To je ale pořád stavebnictví, jak to bylo se zemědělstvím?

Ty máš ale údajně ještě jednu zajímavou zkušenost, a to cirkus. Jak jsi k tomu přišel?

Souvislosti:
Charakteristika Českého středohoří

Souvislosti:
TIS – Sbor ochrany přírody

Souvislosti:
Zvláště chráněná území v ČR

Souvislosti:
Ceny půdy a zásady pachtovních smluv