Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Stephanie Laurens: Význam lásky

Vydání první

Copyright © 2021 by Savdek Management Proprietary Limited

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2556. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Meaning of Love

Český překlad © 2022 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1941-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1942-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Stephanie Laurens

Význam lásky

Cyklus Lady Osbaldestoneová

(5)

Tohle dílo je románová fikce. Jména, postavy, místa i události jsou buď výplodem autorčiny fantazie, či jsou užity ve fiktivním kontextu a s realitou nemají nic společného. Veškerá podobnost se skutečnými událostmi, místy, organizacemi i osobami, ať žijícími, či zesnulými, je ryze náhodná.

KAPITOLA 1

4. BŘEZNA 1821,

HRAD CARSINGTON,

DERBYSHIRE

Julian Delamere, sedmý hrabě z Carsely, přitáhl koni otěže na svahu tam, kde koňská stezka ústila z lesa západně od jeho domova, a zadíval se dolů na rozlehlou soustavu budov, tvořících hrad Carsington.

Znal ten výhled jako své boty. Jeho domov, zbudovaný z místního kamene ve směsici barev od bledě smetanové až po karamelově zlatou, navzdory bytelným hradbám, cimbuřím se střílnami a dvojicí věží, vyzařoval teplo, jež lákalo, obzvlášť za tak studeného šedého dne. Původně šlo o opevněné panské sídlo, k hradu se však v průběhu staletí přistavovalo a přestavovalo a byl několikrát zvětšen. Jelikož se při všech úpravách nadále využívalo místního kamene, konečný výsledek lahodil oku a současně byl poměrně praktický. Julian a jeho čtyři sourozenci tu vyrostli a všichni znali každičkou píď domu, parku i okolních lesů.

Přejel pohledem zprava doleva po polích, čekajících na osetí, a stádech krav a ovcí, které se lenivě popásaly. Jaro se v Derbyshiru ještě neukázalo, ale z lesa na sever od hradu už se vynořilo stádečko vysoké, aby uždibovalo rašící trávu.

Všechno bylo, jak mělo být – jak muselo být. V posledním roce přebíral otěže odlehlých panství, která zdědil po náhlé smrti svého otce. Nečekal, že to potrvá tak dlouho, ale trvalo. Nežehral na ztrátu času; odjakživa byl smířený s tím, že spolu s titulem přijde i tato povinnost – a také další.

Těžký lovecký kůň pod ním přešlápl a zůstal stát, naprosto spokojený s čekáním, dokud jezdec nepřestane marnit čas. Julian poplácal šedáka po šíji. Julian ještě pořád nechápal, že ačkoliv byl Regis ten nejméně prchlivý nebo temperamentní kůň, jakého kdy poznal, byl otec shozen právě z jeho hřbetu.

Pořád se s tím nemohl smířit.

Byl tenkrát v Irsku ve službách ministerstva vnitra, jako pravá ruka zástupce ministra pro Irsko na Dublinském hradě. Zpráva o otcově smrti přišla jako blesk z čistého nebe; pokud mu bylo známo, otec se těšil výtečnému zdraví. Ačkoliv spěchal zpátky, sotva stihl pohřeb – už bylo pozdě něco prošetřovat. Nyní, o rok později, ho ještě stále znepokojovalo to, k čemu údajně došlo, byl nesvůj z toho, že jednoduše nevěděl – neměl jistotu. Otec byl zdatný jezdec, celý život jezdil na hony, a přesto zřejmě spadl při skoku přes úplně obyčejnou branku ze tří břeven, jakou by Regis bez nesnází zdolal. Kůň neutrpěl žádné zranění, nicméně otec měl zlomený vaz.

Smrtelné jezdecké nehody nebyly v těchto končinách nic neznámého, a přesto…

Po několika minutách, kdy zíral nevidoucíma očima na hrad, setřásl Julian znepokojivou nejistotu a znovu se zaměřil na příští nevyhnutelný krok při přebírání žezla hraběte z Carsingtonu. Správu panství měl pevně v rukou, včetně nezbytných opatření, jež zajišťovala, aby všechno běželo hladce i po vykonání otcovy poslední vůle. Všechno bylo vykonáno a zařízeno a nebyl důvod, proč dál odkládat řešení dalšího problému, jenž potřeboval vyřešit.

Potřásl otěžemi. Bylo na čase žít dál a ujmout se formování vlastní budoucnosti.

Julian dorazil ke stájím, sesedl a vedl Regise k otevřeným dveřím.

Hockey, prošedivělý vrchní stájník, se vynořil z hlubin velké budovy a setkal se s Julianem u dveří. „Dobře že jste se starochem vyjel vy.“ Hockey s chmurným výrazem sáhl po Regisových otěžích.

Julian pohlédl Hockeymu do očí. „Proč?“

„Protože je Regis tak velký, jak je, musel jste použít sedlo vašeho otce místo svého, a když Mitchell nesl vaše sedlo zpátky do sedlárny,“ – Hockey ukázal hlavou k zadnímu konci stáje – „všiml si, že vnitřní šev je rozpáraný a je do něj zastrčený hromsky velký trn.“

Julian zůstal na Hockeyho zírat. Měl dnes ráno v úmyslu vyjet na vlastním oři, rozmarném arabském hřebci Argusovi, ale jemu ani Hockeymu se nezamlouvalo, jak Argus napadá na pravé přední kopyto. V důsledku toho se rozhodl pro Regise; velký lovecký kůň toho po smrti Julianova otce nenajezdil tolik, jak byl zvyklý. „Máte představu, jak se tam ten trn dostal?“

Hockey zavrtěl hlavou, rty sevřené. „Ale vím, že tak, jak byl nastavený, by se nejspíš za jízdy propracoval ven a dřív nebo později by Arguse ošklivě dloubnul, pravděpodobně víc než jednou, a to by se mu ani za mák nelíbilo.“ Do Hockeyho pohledu se vetřela obava. „Kdoví, jestli byste se na něm udržel? A když váš otec…“

Julian popadl Hockeyho za paži. „To nebyla vaše vina.“ Nemohl se přimět prohlásit, že šlo o nehodu, ještě pořád o tom nebyl přesvědčený.

Hockey zabručel a odvrátil zrak.

Julian chápal Hockeyho přecitlivělost. Několik dní po otcově smrti se otcův štolba Campbell oběsil v sedlárně. Nikdo nevěděl, zda ho k sebevraždě přiměl nemístný pocit viny – což rozhodně připadalo v úvahu vzhledem k tomu, jak dlouho byl Campbell otcovým štolbou a jak byl zesnulému hraběti oddaný – nebo jestli šlo o něco víc a Campbell z neznámých důvodů jaksi přispěl k tomu, co způsobilo pád nebožtíka hraběte.

Ačkoliv to druhé si nikdo z nich nedokázal představit, v mnoha hlavách tato myšlenka přetrvávala.

Julian Hockeyho pustil. „Nicméně je to… znepokojivé.“

„Bodejť, to tedy je.“ Hockey se zadíval hlouběji do nitra stáje. „Uvažuju, že bych stáj a kočárovou stodolu zamykal, když nejsme kolem. Aspoň na čas.“

Julian přikývl. „To je rozumný nápad.“ Dokud nepřijde na to, co se děje.

Setkal se s Hockeyho pohledem, kývl na znamení, že skončili, a vykročil směrem k domu.

Jeho sedlo bylo skoro nové a ve výtečném stav, šev se nemohl rozpárat sám od sebe. Ještě méně pravděpodobné bylo, že by se do otvoru dostal nějaký velký trn – ne bez pomoci. Ale bez čí pomoci? Ve stáji pracoval velký počet štolbů a stájníků. Kromě Mitchella, který byl relativně nový, byli ostatní na hradě zaměstnáni už léta, ne-li desítky let, a většina pocházela z rodin žijících na panství.

Julian přešel příjezdovou cestu a kráčel po štěrkové pěšině, která vedla k jedné z bočních teras hradu. Právě stoupal po schodech na terasu, když ho zvuk kroků na kamenných dlaždicích nad ním přiměl vzhlédnout. Nad strmým schodištěm se objevil jeho bratr Felix.

Felix ho uviděl, usmál se a zastavil. „Jaká byla vyjížďka?“

Julian vystoupal na terasu a zabručel: „Odpočinková. Ne tak odpočinkové už bylo zjištění, že mi někdo zapíchl trn pod sedlo, které jsem chtěl použít, ale čirou náhodou naštěstí nepoužil.“

Felixův výraz ovládl úžas. „Cože?“ Zařadil se vedle Juliana a pokračovali k cestě k postranním dveřím.

Julian ve stručnosti zopakoval, co mu pověděl Hockey.

„Nejspíš nebude snadné zjistit, kdo to udělal?“

S výrazem stejně chmurným, jako měl předtím Hockey, Julian zavrtěl hlavou.

Po chvilce Felix pronesl: „Po tom, co se stalo s papá…“

„Přesně tak. Ale bohužel jsme tu ty ani já tehdy nebyli, a pokud je nám známo, šlo o nehodu.“

„Trn ve švu tvého nového sedla žádná nehoda není,“ opáčil Felix.

„Ne, to není.“ Došli ke dveřím z terasy. Julian vzal za kliku a zarazil se. „Ale nechápu to stejně, jako se nemůžu smířit s tím, že papá prostě spadl. Víc než deset let jsem tu převážně nebyl. Před návratem jsem byl osm let v Irsku a pokud vím, nenadělal jsem si žádné nepřátele předtím ani potom. Proč by někdo chtěl, aby mě shodil kůň… to vůbec netuším.“

Ve Felixově tváři byly vepsané obavy. „Co budeš dělat?“

Julian zvedl obočí. „Jak já to vidím, nemůžu dělat nic – aspoň nic užitečného. Přístup k sedlu mělo příliš mnoho lidí, včetně někoho, kdo by se přikradl zvenčí. Stáj nebyla zamčená.“

Felix udělal grimasu.

„Takže“ – Julian otevřel dveře – „budu pokračovat tak, jak jsem měl v úmyslu.“ Vstoupil dovnitř jako první. „Pojedu do Londýna. Usoudil jsem, že je na čase vrhnout se do společenského života a najít ženu, která by mi vyhovovala. Preventivní opatření, takříkajíc.“

Felixovo „vážně?“ zvučelo omráčeným úžasem.

Julian se cynicky usmál. „Daleko lepší, když si vyberu manželku sám, než aby mi velké dámy vnucovaly své kandidátky.“ Pohlédl na Felixe. „Však víš, že to tak bude.“

„No ano, ale… tohle mi připadá maličko předčasné.“

„Vůbec ne. Je začátek společenské sezony a já doufám, že mě nikdo nebude očekávat, že nebudou předvídat moji aktivitu. Počítám s prvkem překvapení, aspoň na tak dlouho, abych mohl bez cizího vměšování prověřit terén.“ Už dávno se poučil, že při žádném vyjednávání nikdy neuškodí jednat nepředvídatelně.

Muž, který zařídil vložení trnu do sedla hraběte z Carsingtonu, zavřel dveře svého obývacího pokoje, pak přistoupil ke křeslu u krbu a pohroužil se do jeho pohodlí. Sám pro sebe se usmíval. Byl si naprosto jistý, že ho nikdy nikdo nebude podezírat z toho, že ukládal Carselymu o život.

Vytáhl dopis odeslaný z Wirksworthu, který už dříve během dne sebral z tácku ve vstupní hale. Když se teď jeho bytná, jak ji v duchu nazýval, odebrala na nějaký ples, mohl si zprávu v klidu přečíst. Dychtivě zlomil hladkou pečeť, rozprostřel jediný arch papíru a četl.

„Krucinál!“ Kletba z něj explodovala a jeho výraz, z nějž předtím vyzařovalo horlivé očekávání, zkřivil trucovitý hněv. Zamumlal další kletbu, pak dopis zmuchlal, hodil do ohně a díval se, jak hoří.

Zíral do plamenů.

Postupně se jeho výraz zklidnil. „Byla to sázka na nejistotu,“ připomněl si. „Příležitost, kterou stálo za to využít, ale výsledek nebyl zdaleka zaručený.“

Po chvilce pokračoval: „Aspoň se zdá, že pokus neublížil jeho užitečnosti. Vlastně možná upevnil jeho pozici, a to může jedině pomoct. Další příležitost – jistější příležitost – se mu naskytne už brzy a potom…“

Měl své agenty, připravené využít výhodné situace.

Tahle mise byla složitá – daleko náročnější než všechny jeho dřívější výboje – a pyšnil se tím, jak umí být trpělivý při sledování dlouhodobých cílů.

Melissa Northová stála u okraje tanečního sálu lady Connaughtové a litovala, že nezůstala doma. Léta mohla využívat svou mnohem hezčí sestru Mandy jako společenský štít. Zatímco Melissa byla vysoká a štíhlá, s rovnými tmavě hnědými vlasy, velmi světlou pletí, tmavě modrýma očima a od přírody rezervovaným vystupováním, Mandy měla zářivě zlaté kučery, jiskřivé bledě modré oči a broskvově smetanovou pleť; navíc vždy překypovala nadšením a životním elánem, díky kterému z ní žádný pán nedokázal spustit oči.

Mandy a Melissa, věkem necelý rok od sebe, vstupovaly do společnosti společně. Starší Mandy na tom trvala a Melissa s radostí souhlasila. Navenek sice Mandy působila společensky sebejistě, ale ve skutečnosti byla Melissa ta klidná, vyrovnaná, schopná vyřešit každé drama, tak tomu bylo odjakživa. Mandy byla zářivé světlo, kdežto Melissa byla kotva.

Sestry uzavřely dohodu, že si během první společenské sezony žádného manžela nevyberou – bylo jim tehdy teprve osmnáct a devatenáct. Slib dodržely a místo toho si užívaly seznamování se společenským životem. Žádný div, že během druhé sezony Mandy upoutala pozornost Rufuse, lorda Sedona. Naneštěstí v důsledku úmrtí babičky z otcovy strany následující sezonu úplně promeškaly, takže uplynuly teprve dvě sezony od chvíle, kdy Mandy a Rufus mohli ohlásit zasnoubení.

A pak měla Melissa dva krásné lidi, za které se mohla schovávat, což jí velice vyhovovalo.

Ke konci minulé společenské sezony se však Mandy a Rufus vzali, což bylo samozřejmě nevyhnutelné. V důsledku toho v letošní sezoně Mandy čekala jejich první dítě a pokročilý stupeň těhotenství jí bránil odvádět pozornost od sestry.

Tím pádem musela Melissa sama odrážet pány, kteří si jí konečně všimli.

Chtěla zůstat nepovšimnutá.

Hudebníci přiložili smyčce ke strunám a už se k ní odhodlaně blížili dva pánové, což ji podráždilo. Když byli metr od ní, jeden druhého uviděli, zastavili se a upřeli na sebe odrazující pohledy.

Syn lorda Cargilla mžikl jako první a lord Hopgood s vítězoslavným výrazem a zářivým, podmanivým úsměvem Melissu oslovil. „Má milá slečno Northová, smím prosit o potěšení z tohoto tance?“

Melissa se chabě usmála, pohlédla do jeho hnědých očí a rozevřela vějíř, připravený právě pro takové chvilky. Ovívala si obličej, když bojácným, téměř selhávajícím hlasem odpovídala: „Bohužel, pane, je mi poněkud mdlo. Snad… později.“

Představa, že jim žena omdlí v náručí, obvykle stačila, aby si pánové přehodnotili úmysl usilovat o její společnost, a to se osvědčilo i tentokrát, ačkoliv budiž Hopgoodovi řečeno ke cti, že se starostlivě dotázal, zda si nepřeje, aby ji doprovodil k matce.

Nebesa, chraň. Melissina matka by takové báchorce o své robustně zdravé dceři nikdy neuvěřila. „Ne, děkuju. Raději zůstanu tady stranou.“ Melissa se usmála tentokrát už upřímněji a propustila Hopgooda, aby si našel jinou partnerku. Cargill už se vzdálil. Poté co se tak úspěšně vyhnula dalšímu tanci, Melissa složila vějíř a nespouštěla z něj oči, sklopené, aby neupoutávala další pozornost.

Podle měřítek vnější krásy, uznávaných společenskou smetánkou, rozhodně nespadala do stejné ligy jako Mandy a musela uznat, že celkem upřímná pozornost pánů je svým způsobem lichotivá, přesto však nesmyslné povzbuzování kteréhokoli z nich netvořilo součást jejích plánů do budoucna.

Zvolna zase zvedala zrak, až spatřila páry kroužící po tanečním parketu. Nazdařbůh je přejížděla pohledem a vnímala veselé, nadějeplné výrazy ve tvářích mnoha letošních debutantek. Navzdory svým záměrům dokázala pochopit emoce, jež se pod těmi nadšenými výrazy skrývaly. Kdysi i ona doufala najít pána, s nímž by strávila zbytek života. Toho pravého – toho, za kterého by se mohla provdat s radostí v srdci – s nímž by ruku v ruce mohla založit domov a vlastní rodinu. Vzhledem ke svému původu a rodině měla v sobě takovou touhu hluboko vrytou, přesto však, i když se pilně věnovala hledání takového muže, nikdy ho nenašla. Během let od svého vstupu do společnosti nepoznala takového, po jehož boku by si i jen vzdáleně uměla představit, že stráví zbytek života.

V průběhu svých prvních dvou společenských sezon dospěla k závěru, že muž pro ni buď neexistuje, nebo je příliš vybíravá. Nebo obojí.

Během roku, kdy společenskou sezonu vynechala, protože rodina držela smutek, pak objevila jiné zájmy. Zájmy, jež společnost považovala za přijatelné pro dámu, dokonce i neprovdanou.

Po návratu do společnosti a zjištění, že se společnost ani její předsudky nezměnily, si vytvořila plán na svůj budoucí život. Naneštěstí k tomu nutně patřila – aspoň pokud se týkalo jejích rodičů a babičky z matčiny strany – účast na všech vhodných společenských akcích až do konce této sezony.

Teprve pak bude její utrpení v podobě „hledání toho pravého“ prohlášeno za ukončené.

Přesvědčovala rodiče, aby se smířili s tím, že letos v červnu překročí věk, kdy by ještě patřila mezi debutantky. Ačkoliv dosud nepřistoupili na její tvrzení, že bude oficiálně „na ocet“, souhlasili s tím, že místo účasti na plesech a večírcích ve víru společnosti může zasvětit svůj čas zlepšování osudu osiřelých dětí napříč celou zemí. To byl její cíl, a byla rozhodnutá udeřit a začít žít uspokojivým životem osvícené staré panny, jakmile dosáhne konce této společenské sezony a tím uchlácholí starší členy rodiny.

Nemohla se dočkat konce sezony.

Jak se dalo tušit, vznešené dámy rozhodně nepovažovaly za zábavné její záměry, o nichž se dozvěděly od Melissiny babičky a přítelkyň. Mít babičku, jež patřila mezi nejvznešenější ze vznešených dam, nebylo vždycky výhodné. Věru, několik vznešených dam už požadovalo, aby jim „toho pravého“ popsala, což jí připadalo takřka nemožné. Těžko se vysvětlovalo, co jakýsi jemně vybroušený instinkt jednoduše poznal – s absolutní a neochvějnou jistotou – že žádný z pánů, kteří se před ní objevili, pro ni tím pravým není.

Na vznešené dámy její neurčité odpovědi nedělaly valný dojem. Byla si celkem jistá, že několik jich probírá řady svých známých a zoufale pátrá po někom, koho by jí v nadcházejících měsících mohly přistrčit do cesty.

Hudba utichla a tanec skončil. Páry opouštěly parket, vytvářely se konverzační skupiny a Melissa toužila splynout s dřevěným obložením stěn. Vyhýbat se tanci byla jedna věc. Vyhýbat se společenskému hovoru bylo o dost těžší.

Zdánlivě ledabyle přejela pohledem sál, všimla si několika odhodlaných pánů, hledících jejím směrem, a pak se jí zrak zachytil na jedné tmavé hlavě přímo naproti přeplněného sálu.

Ze zvědavosti, proč právě on, ať to byl kdokoli, upoutal její pozornost, soustředila pohled na jeho profil – jediné, co momentálně viděla, protože mluvil s několika dámami. Byl vysoký, tmavovlasý, s našikmeným tmavým obočím a hustými černými řasami, ostře řezanými lícními kostmi, čistou linií čelisti a řeckým nosem. Něco jí na něm bylo povědomé… Vyvalila oči. „Dobrý bože,“ zamumlala. „To je Daggenham.“ Ne, ne Daggenham – teď je to hrabě z Carsely.

„Co tady k čertu dělá?“ Svraštila čelo. „Vždyť ho ušlapou.“

Nežertovala. Věděla, že nastoupil na ministerstvo vnitra a následně byl odeslán do Irska. Během své první společenské sezony o tom v duchu uvažovala a nakonec si to tajně ověřila a dozvěděla se, že je dosud na druhém břehu Irského moře a neočekává se, že by se někdy vbrzku objevil v Londýně.

A také že se neobjevil.

Pak mu vloni nečekaně zemřel otec, což zkrátilo Julianovu kariéru u ministerstva vnitra, a předpokládalo se, že ho to přiměje k návratu do Anglie, ale do Londýna nedorazil. V důsledku toho a zásluhou získaného šlechtického titulu vystřelil až na špičku seznamu žádoucích svobodných mužů, takže Melissa považovala jeho rozhodnutí zůstat stranou za velice moudré.

Pokud jí bylo známo, nebyl dosud v hlavním městě spatřen – až do dnešního večera.

Nepřestávala vraštit čelo. Musel vědět, že se stane hlavním cílem všech dohazovaček z řad společenské smetánky. Vkročit do tanečního sálu lady Connaughtové… Cynicky zvedla obočí. „Možná chce být ušlapán.“

Nepromluvila s Julianem – někdejším vikomtem Daggenhamem – víc než osm let a i tehdy byly jejich styky otázkou pouhých týdnů. Jí bylo patnáct a jemu jedenadvacet, když se shodli na tom, že jejich začínající mladická romance není reálná ani životaschopná. Oba byli příliš mladí, nepřipadalo v úvahu, aby po sobě vzájemně požadovali tři až čtyři roky čekání.

Rozešli se a vydali se každý svou cestou.

Tvrzení, že v následujících letech nemyslela na něj a na to, co mohlo být, by nebylo pravdivé; stejně tak jí ale připadalo, že ho nepoznala dost dobře na to, aby truchlila po něčem, k čemu by možná vůbec nedošlo, protože nevěděla, jak moc se za ta léta změnil – což se určitě stalo, podle jejích výpočtů mu teď už bylo třicet.

Kromě toho, jelikož pobýval v Dublinu a Melissa slyšela, že společenský okruh je tam víceméně stejný, nebo by aspoň rád byl, předpokládala, že touhle dobou už ho určitě upoutala nějaká zajímavá mladá dáma.

A přesto tu byl, bez zajímavé dámy po boku, a ona od něj z jakéhosi pomateného důvodu nemohla odtrhnout oči.

Dav mezi nimi se přesouval, skupiny se přemísťovaly a Melissa získala čisté zorné pole.

Zírala na něj a on, jako by vycítil její pozornost, otočil hlavu a podíval se směrem k ní.

Jejich pohledy se střetly.

A neodtrhly se.

Připadalo jí to jako fyzické spojení – omračující úder, který jako by se jí zmocnil a nepouštěl.

Jeho šedé oči se jí zmocnily, svou přítomností uchvátil její vědomí a pohltil všechny smysly.

Nemohla se pohnout. Nemohla dýchat, jak se vpíjela do jeho pohledu – a on se vpíjel do jejího.

Nedokázala odvrátit zrak a zdálo se, že on také ne. Ani jeden z nich se nepohnul ani nedal nic najevo okolnímu světu.

Nezemské propojení trvalo a narůstalo a nabývalo na intenzitě a tíze.

Ani jeden z nich nechtěl být tím, kdo je přeruší.

Koutkem oka viděla, jak se dámy, s nimiž předtím konverzoval, nadarmo snaží znovu upoutat jeho pozornost.

Přesto tam on ani ona nemohli jednoduše jen stát, lapeni vzpomínkami do pasti neopětované touhy. Každou chvíli si toho lidé všimnou a pochopí…

Vycítila po své pravici pohyb, někdo se blížil.

S nesmírnou námahou se mocně nadechla a stočila pohled tím směrem. Přistál na samolibé tváři Gordona Delamerea.

Melissa v duchu zaúpěla, ale příliš zoufale potřebovala něco – cokoli – k odtržení svých smyslů od Juliana, než aby poslala Gordona pryč.

„Dobrý večer, slečno Northová.“ Gordon se u ní zastavil, uklonil se a sáhl po její ruce.

Automaticky zareagovala, otočila se k němu, zamumlala pozdrav a podala mu prstíky. Ke své hrůze cítila závrať, rozum jí nesloužil a myšlenky zůstávaly u Carselyho.

Dobrý bože! Musím najít půdu pod nohama!

Gordon byl jen asi o rok starší než ona, přesto jí od začátku sezony neustále prokazoval pozornost a byl nepříjemně vytrvalý navzdory tomu, jak ho nenápadně odrazovala.

Nenápadnost však, nutno přiznat, byla u Gordona marná.

Věren svému zvyku se pokusil zatáhnout ji do rozhovoru, který by byl možná vhodný, kdyby jí bylo osmnáct. Ve třiadvaceti už ani nepředstírala zájem o pánovy jezdecké úspěchy a se smysly dosud znepokojenými a myšlenkami neuspořádanými po tom dlouhém pohledu do očí Carselyho vůbec nevěnovala pozornost tomu, co Gordon říká.

Nemohla se ubránit, aby se koutkem oka nepodívala na druhý konec sálu. Srdce jí poskočilo, když zjistila, že Julian – Carsely – na ni stále ještě hledí, ale teď už se mračí.

Kvůli čemu se mračí, to netušila, avšak pochybovala, že by to zvěstovalo něco dobrého.

„Jářku, cítíte se dobře?“

Znovu zaměřila zrak na Gordona a zjistila, že jí hledí do tváře dost ustaraně.

„Jste kapánek bledá a s odpuštěním vypadáte trošku omámeně.“ Gordon pohlédl na okna vedle nich. „Třeba by pomohla chvilka na terase?“

Srdce jí nepříjemně bušilo a sotva dokázala zformovat souvislou myšlenku; chladný svěží vzduch ve tváři a chvilka klidu jí připadaly úplně božské. Popadla Gordona za rukáv. „Ano – máte pravdu. Necítím se stoprocentně a trochu vzduchu by mi prospělo.“

Málem ho dostrkala k francouzskému oknu, které vedlo na terasu, ubíhající podél tanečního sálu.

„S dovolením.“ Gordon důrazně otevřel dveře, zvedl její ruku ze svého rukávu a vyvedl ji na terasu.

Spolkla jízlivou poznámku o křehkém mužském egu a nechala se od něj vést podél terasy, jako by se promenovali na chladném nočním vzduchu. Žádný další pár dosud nevyhledal relativní soukromí dlážděné plochy, ovšem ples byl sotva v polovině a foukal mrazivý větřík.

Kradmo nahlédla okny do sálu – a uviděla, jak se Julian s chmurným výrazem prodírá mezi překážejícími hosty přímou čarou ke dveřím na terasu.

Smysly – spolu s tím hloupým srdcem – jí zase procitly; proč, to netušila, ale v té reakci byla velká dávka paniky a pud jí velel dát se na útěk.

Prudce se otočila ke Gordonovi. „Vždycky jsem si chtěla prohlédnout zahradu Její Milosti v měsíčním světle.“ Chválabohu z převážně bezmračné oblohy svítil měsíc. „Nevadilo by vám, kdybychom se trochu prošli? Jestli půjdeme touhle pěšinou,“ – ukázala na štěrkovou cestičku, která vedla od úpatí schodů na terasu – „můžeme zahradu obejít.“ Naklonila se blíž a bezmála zatřepetala řasami. „Nevadí vám to, viďte?“

Gordon zamžikal, pak se usmál viditelně upřímnou radostí. „Vůbec ne – s radostí vám vyhovím.“ Ocitli se nad schodištěm a on ukázal směrem dolů. „Půjdeme?“

Po letmém pohledu do tanečního sálu – který jí potvrdil, že Julian je ještě dost daleko od terasy – se Melissa usmála stejně upřímně. „Věru – pojďme.“

Srovnala krok s Gordonem, který hbitě sestupoval po schodech, a pak dbala na to, aby s ním udržela tempo, zatímco vykročili po pěšině, o níž věděla, že vede k malému altánu.

Když je pohltily stíny stromů, začalo se jí dýchat o maličko snáz.

Julian se kousal do jazyka, aby potlačil nutkání poslat k čertu ty, kteří ho vytrvale zastavovali. Místo toho se přinutil pokaždé zastavit, když na něj někdo zavolal, odpovědět na pozdrav a vyměnit několik zdvořilých slov, než se omluvil a pokračoval v cestě.

Potřeboval jít za Gordonem a Melissou, ale kvůli ní nemohl na svůj záměr upozorňovat.

Věci se měly tak, že Gordonovi, což byl bratranec z druhého kolene, se nedalo důvěřovat, pokud šlo o jakoukoli mladou dámu na vdávání, jež disponovala slušným věnem, což Melissa jakožto jedna z dcer lorda Northe patrně byla. Gordon byl v těžkých finančních nesnázích a zjevně hledal zámožnou manželku, která by mu pomohla udržet se nad vodou. Juliana o tom informovala jeho matka a nepochyboval o tom, že měla pravdu; jen zřídkakdy se o takových věcech zmiňovala, ovšem když už ho na něco podobného upozornila, pak proto, že to byla pravda a ona očekávala, že Julian jakožto hlava Delamereovy rodiny bude dřív nebo později nucen řešit nepříjemný vývoj událostí.

Julian původně doufal, že Melissa o Gordonově situaci ví, avšak zpráva se zřejmě ještě tolik nerozšířila.

Možnost, že to ví, nicméně přesto se rozhodla s Gordonem odejít…

Julian v duchu zastrčil tuto domněnku do přihrádky s označením „to jistě ne“.

K jeho neskonalému překvapení se zdálo, že Melissa je dosud neprovdaná. Léta předpokládal, zatímco trčel v Irsku, že už absolvovala své společenské sezony a nějaký moula získal její ruku, ale zřejmě tomu tak nebylo. V tmavých vlasech neměla čepeček ani jinou ozdobu, která by signalizovala, že je vdaná paní, a kdyby byla vdaná nebo i jen zaslíbená jinému, Gordon by na ni neplýtval svým šarmem.

Bez ohledu na tento šarm, bez ohledu na to, co se dělo v myšlenkách samotné Melissy, si byl Julian jednou věcí naprosto jistý. Melissa Northová není pro takové, jako je Gordon.

Zatímco se usmíval a klábosil, myšlenkami se dál plně soustředil na záchranu Melissy. Fungovat ve dvou rovinách zároveň byla dovednost, kterou v průběhu posledních let dovedl k dokonalosti; při jednání s dublinskou elitou měla taková schopnost zásadní význam. Analyzovat vlastní reakce se mu také stalo druhou přirozeností, přesto však i když vnímal, že intenzita nutkání zachránit Melissu z Gordonových spárů hraničí s iracionálností, ani ho nenapadlo se mu bránit, natožpak o něm pochybovat.

Konečně se ocitl u dveří na terasu, otevřel je, rychle jimi prošel a zavřel je za sebou.

Čekal, že objeví dvojici na terase – možná ve stínu, který halil vzdálený konec – ale jedním pátravým pohledem si potvrdil, že nejsou nikde na dohled.

Jeho nutkání stouplo o několik stupňů spolu se vztekem. „Krucinál!“ Kde jsou? Přece má Melissa dost rozumu, aby nešla s mužem jako Gordon do setmělé zahrady!

Julian se zadíval na pěšinu, která ubíhala od obou konců terasy a vedla do zahrady zahalené nocí. Kudy mohli jít?

S rukama v bok hleděl na cestičku, pak zavřel oči. Byl v téhle zahradě před lety, v Etonu se kamarádil se synem Connaughtových a jednou v létě strávili několik odpolední pokuřováním viržinek…

„V altánku.“ Otevřel oči a zaklel.

Bez dalšího váhání vykročil ke schodům na protějším konci terasy. Rychle po nich sestupoval. Jen co se ocitl na štěrku, dal se do běhu.

Z nitra altánu příhodně zahaleného stínem nepřestávala Melissa pozorovat pěšinu od terasy.

Nenáviděla pocit paniky, ale dokud neměla jistotu, že je Julian nesledoval, nechtěly se jí nervy zklidnit natolik, aby mohla myslet na něco jiného.

Vánek ševelil větvemi jehličnanů, přesahujícími nad šestiúhelníkový altán; nenapadlo ji předtím, že uvnitř bude takové šero. Přešlápla a zadívala se opačným směrem; kdyby je Julian sledoval, mohl přijít z obou stran.

Za jejími zády si Gordon odkašlal. „Jářku, slečno Northová – Melisso, jestli smím?“

„Nesmíte.“ Nad tím přemýšlet nemusela.

Vydal přiškrcený zvuk. „Podívejte, jste tady se mnou sama, v zahradě, a byla jste to vy, kdo chtěl jít do altánku – vy jste se rozhodla sem jít.“

„Hmm.“ Pohlédla na opačnou stranu a přimhouřila oči ve snaze proniknout zrakem pohyblivé stíny.

„Tak vidíte.“ Gordon byl čím dál bojovnější. „To nejmenší, co můžete, je věnovat mi pozornost.“

Proč? „Povídejte mi o svých koních.“ Pánové vždycky chtěli mluvit o svých koních.

„Už se stalo! Používám nájemné koně – to už jsem zmínil.“ Teď působil trucovitě.

Zamžourala. Nepohnulo se něco na pěšině?

„Podívejte, vím, že jsme neměli čas moc se toho jeden o druhém dozvědět, ale mluvím upřímně, když říkám,“ – Gordonovy velké ruce uchopily Melissina ramena a násilím ji otočil čelem k sobě – „že… Au!“

Prudce mu dupla na nohu; jelikož měla taneční střevíčky s tvrdou podrážkou, bolelo to dost na to, aby to přineslo kýžený efekt. Se zarputilým výrazem shodila jeho ruce ze svých ramen, přistoupila k němu a varovně mu namířila prstem do obličeje. „Už nikdy – nikdy – se neopovažujte sáhnout na mě ani na žádnou jinou mladou dámu!“

Nervy měla napjaté k prasknutí, smysly znervóznělé, myšlenky útržkovité. Nutkání nepřestat upírat oči na pěšinu bylo přímo fyzické – a teď musí řešit ještě Gordona!

„ Neopovažovat se? “ Při couvání trochu kulhal. „Ale proč jste sem se mnou šla, když ne proto, aby“ – ukázal na ni a pak na sebe – „naše známost pokročila?“

Vzplanul v ní vztek. „Vůbec nemám zájem o nějaké pokračování známosti s vámi! Vyšla jsem ven – v domnění, že mi poskytnete gentlemanskou ochranu – protože jsem potřebovala vyjít ze sálu a nadýchat se trochu čerstvého vzduchu!“

Jeho výraz už byl opravdu nehezký. „No, krucinál, a teď jsme tady.“ Vrhl se po ní.

Nečekala to, ovšem její bratr Christopher byl jen o rok mladší než ona a za léta zápolení s ním se naučila pěkných pár triků.

Vrazila loket do Gordonovy hrudi, což ho zarazilo a zabránilo mu to strhnout ji úplně do náručí. Zakláněla hlavu, aby ji nemohl políbit; přimhouřila oči, upřela je do jeho a tónem vibrujícím zuřivostí pronesla stručné: „Pusťte. Mě.“

Zkameněl, ale hned neposlechl.

Mrazivě se usmála. „Jinak – jestli se okamžitě nezačnete chovat jako správný gentleman – budou první lidé, se kterými promluvím, vaše matka, moje matka, moje babička a moje kmotra, lady Connaughtová. Popíšu jim vaše dětinské chování dopodrobna. Jsem si celkem jistá, že se z vás pak stane persona non grata ve všech lepších tanečních sálech přinejmenším na celý zbytek sezony – a jen si představte, jak se budou smát vaši vrstevníci, až se to rozkřikne.“

Zbledl. Pak povolil stisk a se zarmouceným a poněkud nechápavým výrazem ji pustil a poodstoupil.

„Výtečné rozhodnutí.“ Ten drobný triumf představoval vítané rozptýlení od předchozí paniky.

Zamračeně si postěžoval: „Máte být povolná.“

Nevěřícně málem vyprskla: „Povolná? Kdo vám to namluvil?“

„Jste vždycky tak tichá. Tiché dívky dělají, co se jim řekne, ne?“

Zírala na něj. „Gordone, vy trpíte bludy. Pro vaši informaci, tichá často znamená tvrdohlavá a s největší pravděpodobností myšlenkami jinde. Znáte mou matku a babičku. V jakém vesmíru bych asi byla povolná ?“ Její hlas stoupal. Kdovíproč ji ten náznak hluboce urážel.

I ve špatném osvětlení bylo vidět, jak se Gordon začervenal. „No,“ pronesl se zaťatou čelistí, „stejně to budeme muset zvládnout.“

K jejímu překvapení k ní odhodlaně vyrazil. Pak mu však padl pohled za ni a zastavil se. Z tváře mu zmizela veškerá barva. „Carsely.“ V Gordonově obličeji se zračil šok. „Co děláš v Londýně?“

„Momentálně před tebou zachraňuju slečnu Northovou.“

Melissa zavřela oči a spolkla kletbu, kvůli Gordonovi předtím odtrhla zrak od pěšiny. Julianův hlas byl hlubší, zvučnější, než si pamatovala; zabrnkal na její napjaté nervy a rozezvučel je. Vnímání a všechny smysly jí naráz ožily.

Gordon vybuchl: „Nevím, o čem to mluvíš.“

Zamžikala, pak ukročila stranou a otočila se. Julian stál, uvolněně a vyšší, než si ho pamatovala, na prahu altánu. Neslyšela ho přicházet a stoupat po schodech; pohled na něj ji rozechvěl, až jí po zádech přeběhl mráz.

Dospěl od té doby, co ho viděla naposled; ale na druhou stranu, to ona také. Muž, který stál dva metry od ní, byl na hony vzdálený od nohatého mladého šlechtice, jímž býval; tahle verze byla jednoduše vtělená přírodní síla.

Tmavé, skoro černé vlasy měl elegantně zastřižené a módně rozevláté ve stylu, který se hodil k jeho byronovské kráse. Večerní oděv byl vrcholně elegantní a dokonale padl jeho ramenaté, štíhlé a vytáhlé postavě. Působil dojmem klidné, koncentrované a ovládané energie, pružné a nenucené síly těla i mysli. Jeho inteligence byla zřejmá, řídila každý pohyb a každé slovo.

S pohledem upřeným na Gordona vykročil a zastavil se pár desítek centimetrů od ní. „Mluvím o tvém úmyslu napravit tvou finanční situaci sňatkem s dámou s pěkným věnem – což samo o sobě není neblahý cíl – ale to, jak k tomu přistupuješ, milý bratránku, se týká mě a celé naší rodiny.“

Melisse to došlo; pochopila, že Julian jakožto hrabě je teď hlavou své rodiny a touto rodinou jsou zřejmě Delamereové. Dřív jeho příjmení nikdy nezaslechla. Vždycky byl pro ni Daggenham nebo v poslední době Carsely, a v letech potom, co se jejich cesty rozešly, byla vždy mimořádně opatrná, aby o něj nejevila příliš velký zájem.

Ale Julian ještě mluvil, jeho slova dopadala na Gordonovu hlavu jako rány bičem a týkala se neblahých návyků a zhýralého života mladšího muže, jež pochopitelně vedly k jeho v současnosti ošemetné finanční situaci.

Gordon byl čím dál nasupenější, ale kromě toho, že vrhal na Juliana temné pohledy, ani se nepokoušel bránit, což ji vedlo k závěru, že vše, co tu Julian stručně a věcně předestřel, je pravda.

Konečně pochopila, že si Gordon Delamere vybral tento večer, aby ji nějak přinutil ke sňatku.

Kdyby ji nerozptylovalo spatření Juliana – kdyby ji nezahnal na útěk účinek toho pohledu, který si vyměnili – nikdy by nepřijala Gordonův doprovod na terasu, natožpak do odlehlého altánu. Vybavilo se jí, jak se Gordon zaradoval z jejího návrhu vyjít ven; nachytal ji ve slabé chvilce a ona mu spadla do dlaní jako zralá švestka.

Kdyby se za ní Julian nevydal… To byla nesnesitelná představa.

Znovu se v ní zvedl hněv, ale jelikož se Julianovi tak výtečně dařilo trhat bratrance na cucky, potlačila zlost a přenechala bitevní pole jemu.

Než Julian propustil Gordona s drsně odsuzujícím pohledem a důrazným doporučením, aby změnil strategii, bylo jí už Gordona skoro líto.

Skoro.

Se sevřenými rty vrhl letmý pohled na ni, opatrný a ostražitý pohled na Juliana a poté kolem něj prošel a vzdálil se.

Julian se otočil, díval se za bratrancem a sváděl vnitřní boj, aby udržel na uzdě svůj běsnící vztek. Už dávno se naučil neztrácet nervy – ani si nepamatoval, kdy se mu to stalo naposled – ale v této chvíli, bombardován pocity ze všech stran, měl co dělat, aby svou zuřivost ovládl.

Ani si nebyl jistý, na koho se zlobí víc – na Gordona, nebo…

Jen co zmizel Gordon z dohledu, Julian se obrátil čelem k Melisse. Zadíval se jí do tváře – ovál bledý jako měsíc obklopoval rámec tmavých vlasů. Přejížděl pohledem její rysy, hladově si každý z nich znovu vrýval do paměti, přepisoval obraz, který nosil v hlavě; jemně klenuté černé obočí, velké tmavě modré oči a rty barvy světlé růže, jejichž obrysy nakreslila mistrovská ruka, to vše se mu vpalovalo do mozku. Důležité – moc důležité.

Něco v něm to vědělo odjakživa.

Snažil se, opravdu se snažil, avšak nedokázal zabránit svému hněvu, aby nepřekypěl. „Nemáte ani špetku rozumu? Co vás to k čertu popadlo vyjít sem ven s tak vyhlášeným, i když pěkným lumpem, jako je Gordon?“

Přimhouřila oči a hezké rty se jí sevřely. Po vteřině odpověděla: „Tak moc hezký zase není, a proč jsem se rozhodla doprovodit ho ven, do toho vám nic není.“

„Vážně?“ Nemohl si pomoct, přistoupil blíž, tyčil se nad ní. „A jak si představujete, že byste si poradila, až by vás dostal do rukou?“

Z očí jí takřka sršely jiskry. „Pro vaši informaci, už se o to pokusil a zjistil, že nejsem nějaká bezmocná povolná ženština.“ Zvedla bradu. „Nepotřebuju zachraňovat. Nejsem ta dívenka, kterou jste kdysi znal.“

„To je napůl pravda,“ – rozhodně už nebyla ten drobeček, plachý a rezervovaný, který ho tehdy před lety tolik přitahoval – „ale věřte mi, když říkám, že Gordon se nehodlal držet zpátky. Je v zoufalé situaci.“ Představa, že by si dokázala bratrance podrobit, byla nesmyslná. Byla štíhlá, útlých tvarů a drobná, a Gordon byl skoro stejně mohutný a silný jako on.

Neměla by šanci.

Když si uvědomil, jak málo chybělo… vzedmul se v něm hněv. Zaskřípal zuby a přiblížil obličej k jejímu, takže se do sebe zavrtávali očima. Ucedil: „Bez ohledu na to, jak jste si patrně nemístně jistá svým bojovým uměním, pánové jako Gordon nejsou nic pro vás.“

Tváří v tvář muži, o kterém se jí ještě pořád občas zdálo, Melissa ve svém rostoucím hněvu ani trochu neváhala hledět do jeho šedých očí plných stříbrného ohně a tiše, klidně a kategoricky přitom pronést: „Nemáte vůbec žádné právo diktovat mi, s kým se mám stýkat.“

Mračila se mu do očí a viděla, jak se stříbro mění v cín. Jeho vztek byl přímo hmatatelný, narážel na její. Spíš vycítila, než viděla, jak v něm kolísá napětí, jako by balancovalo na hraně rozhodnutí, tenké jako ostří nože.

Pak se pohnul.

Ruce se mu zdvihly, uchopily do dlaní její tvář a zvedly ji na špičky; pak sklonil hlavu a zmocnil se jejích rtů prudkým, divokým, vášnivým polibkem.

KAPITOLA 2

V šoku a omráčená zůstala Melissa okamžik stát nehybně jako socha, pak se její ruce probudily k životu, sevřely jeho klopy a přitáhla si ho k sobě a polibek opětovala.

Vydal přerývaný zvuk. Jedna jeho dlaň ji uchopila v týle, přitiskl ji těsněji k sobě a změnil úhel polibku.

Instinktivně pootevřela rty a zažila další šok – víc než vzrušení – když jí dobyvačně vnikl jazykem do úst.

Tohle. Ach, ano. Tohle.

Po tomhle prahla víc než osm let. O tomhle prožitku snila nesčetněkrát.

Líbali ji i jiní, a Melissa necítila nic – nic z toho kypění a jiskření, nic, co by se jen vzdáleně podobalo téhle rostoucí dychtivosti.

Nechala se jím vést, napodobovala jeho počínání a vnímala, jak jeho žár stoupá vstříc jejímu. Omámená, zadýchaná se ho držela a vychutnávala.

S rukama v kapsách a pohledem upřeným do štěrku se Gordon trmácel po pěšině směrem k terase.

„Krucinál,“ bručel. „Proč si nemohl Carsely hledět svého?“

Po dvou krocích zabrblal: „A vůbec, co mu vadí, jestli přesvědčím slečnu Northovou, aby přijala mou nabídku k sňatku?“ Odpověď se nedostavila.

Rozladěný, dopálený a dosud rozjitřený několika Julianovými výtkami, až příliš trefnými, byl už Gordon v půli cesty k domu, když se náhle zastavil a zvedl hlavu. Vytáhl ruce z kapes a svraštil čelo. „Mám velet k ústupu?“ Naklonil hlavu ke straně. „Nebo ne?“

Několik vteřin uvažoval, ale představa exaltovaného bratrance, jenž se musí hájit poté, co bude přistižen o samotě se slečnou Northovou – hubatou dračicí, jakých je málo – rozhodla za něj. „To Julianovi patří. Jen ať se z toho vymluví.“

Gordon se zazubil a v mnohem lepší náladě pokračoval k domu.

Uvnitř altánku přerušil Julian polibek čistě jen proto, aby nabral nezbytný dech.

Omámený, s vířícími myšlenkami, s pažemi tisknoucími Melissinu štíhlou postavu ke svému pevnějšímu tělu, upíral zrak na její tvář podobou madoně, ozářenou slabým, filtrovaným světlem měsíce.

Dlouhé řasy se jí zatetelily a pak se zvedly a odhalily tmavé oči, zářící jako hvězdy.

„Na to jsem čekal osm let.“ Takřka nepoznával vlastní hlas, tak ochraptělý a hluboký – tak dojatý.

Lehce zvlnila mírně opuchlé rty. „Já taky.“ Pečlivě, s jasným záměrem sklouzla rukama k jeho zátylku a neodolatelně ho přitahovala k sobě.

S pohledem upřeným na její rty – měkké, smyslné, pootevřené a ach, tolik lákavé – zasténal, podvolil se a sklonil se k polibku, protože zoufale toužil pokračovat v tom zázraku.

Nemohl se nasytit.

Jako muž, který desítky let hladověl, který každý den toužil po této neznámé sladkosti, když ji teď okusil a vychutnal si nádheru její reakce, nemohl se přimět přestat.

Během čím dál žhavějšího líbání spolu komunikovali, jinak se to nazvat nedalo. Vítala ho, povzbuzovala, lákala hlouběji, až vířili vrstvami vjemů, ztraceni v daném okamžiku, v narůstající vášni.

Všechno, co cítil, cítila i ona, to jasně vnímal. Zaznamenával to a kochal se tím.

Ona – tohle – bylo víc než jen ukojení touhy. Byla tím, koho potřeboval; věděl to před osmi lety a vůbec nic se na tom nezměnilo.

Potřeba – jeho i její – vibrovala v žáru spojení.

K vědomí ho přivedlo chichotání – chichotání? – a rázem se znovu ocitl v altánku v zahradě lady Connaughtové.

Melissa to uslyšela také. Jakmile se jejich rty oddělily a Julian zvedl hlavu, rázem otevřela oči a její výraz zaplavil stejný zděšený úžas, jaký pocítil i on.

Ještě než se otočil, už tušil, co uvidí. Nikdo se nechichotá tak jako určitá odrůda starších dam.

Samozřejmě, tři exempláře tohoto druhu tvořily hlouček na prahu altánu. Neuměl si představit, co je sem přivedlo, ale když se napřímil a na tvář mu dopadlo slabé světlo, spatřil v jejich obličejích překvapení a procitlo v něm podezření. Prozatím to odsunul stranou, musel řešit naléhavější záležitosti.

Polohlasem, tak tiše, aby slyšel jen on, Melissa zamumlala: „Samozřejmě nás musely najít tři největší klepny ve městě.“

Jeho ruka podvědomě našla a sevřela její. Kradmo jí varovně stiskl prsty, pak nasadil přiměřeně potěšený úsměv, zvedl ruku, vtiskl jí polibek na špičky prstů, poté je spustil a oznámil: „Dámy, dozvíte se tu novinu jako první. Slečna Northová mě právě poctila souhlasem stát se mou hraběnkou.“

Všechny tři dámy se zajíkly upřímným leknutím.

K Melisse zamumlal: „Usmívejte se, jako byste opravdu chtěla být hraběnkou z Carsely.“

Cítil na tváři její pohled, pak vystoupil ze stínu a zářivě se usmál na tři dychtivě zvídavé dámy. „Není to báječná zpráva? Jsem nadšený!“

„Ach – ach, ano!“ Dámy nasadily radostné výrazy a div se nepřetrhly, aby jim blahopřály.

Z Melissina hlediska bylo to, co následovalo, nahodilou směsicí čiré noční můry, náročné šarády a nečekaného humoru.

Noční můru představovala námaha, spojená s udržením nezbytného zdání tváří v tvář dosti děsivé pozornosti okolí. Netušila, a Julian zjevně také ne, že o nich tolik vznešených dam projeví tak bedlivý a okamžitý zájem. Že se původně poznali pod dozorem její babičky v Little Moseley, to byl v jejich vymyšlené báchorce jediný prvek, díky němuž byla pro takové pozorovatelky přijatelná.

Vědomí, že stojí na tak nejisté půdě, je oba přimělo k nadměrné obezřetnosti.

Vytvořit uvěřitelný dojem páru, který s radostí oznamuje překvapivé zasnoubení, byla šaráda, na niž jejich společenské dovednosti snadno stačily; věděli, co se očekává, a hráli své role s překvapující nenuceností. Cestu jim usnadnilo to, jak Julian využil okamžiku, vrátil se k její matce a šeptem jí naznačil pravdu, dost na to, aby matka pochopila skutečnou situaci. Krátce zaměřila zrak na Melissiny rty – patrně mírně napuchlé – a pak pohlédla na Juliana a ujala se velení. Jak mohla Melissa tušit, Henrietta, lady Northová, zareagovala bezchybně a vzorně sehrála roli potěšené matky nastávající nevěsty.

Ačkoliv se pohybovala v dobře známém terénu, necítila Melissa pevnou půdu pod nohama, kterýžto pocit připisovala tomu, že se musela pohybovat v těsné blízkosti Juliana, jakož i šoku z toho, že byla prohlášena příští hraběnkou z Carsely.

On zřejmě řešil situaci za pochodu, umně odpovídal zvídavějším gratulantům a přitom vlastně nic neprozrazoval. Výcvik z ministerstva vnitra, usoudila. To, jak zručně vedl dialog, určitě způsobilo, že se matka čím dál víc přizpůsobovala jeho pokynům.

Melissa by se opovržlivě ušklíbala, kdyby neosvědčil tak užitečnou zdatnost při prosazování jejich fikce. Byla si jistá, že kromě matky nikdo z přítomných nepochopil, že údajné zasnoubení je fingované.

Po pravdě řečeno se ani jí samotné na to nechtělo myslet. Jak vyřešit jejich falešné zasnoubení, to byla otázka, kterou bude lépe nechat na pozdější dobu. Nemohla si dovolit polevit v ostražitosti a bylo jasné, že s Julianem nebudou mít po zbytek večera ani chvilku času, aby něco probrali mezi čtyřma očima.

V jednom okamžiku polohlasem zamumlal: „Kolik že je tady vznešených dam? Připadá mi, že je jich tu nejmíň polovina.“

Zamyslela se, pak stále s poklidným úsměvem připustila: „Asi polovina, ano.“ Zachytila polekaný pohled, který k ní vyslal. „Lady Connaughtová patří k nejpřednějším hostitelkám.“

Mírně zvedl obočí. „To jsem nevěděl. Když jsem byl naposled ve městě, nebylo to tak.“

Jeho poznámka ji upozornila na to, jak mu nedostatečná znalost prostředí ztěžuje činnost. Proto pak, když se další dvojice a skupiny řadily do fronty, aby jim poblahopřály k té radostné novině, dbala na to, aby zmínila ty, jejichž situace se změnila.

Nikdo v tanečním sále nechtěl zůstat pozadu a lady Connaughtová byla v sedmém nebi.

Poté co hostitelka připlula a radostně je oba pohladila a nařídila jim velmi dlouho stát a přijímat gratulace – čímž zajistila jejich další trvání – Julian zamumlal: „Mám tušení, že jsme pro ni vrchol večera.“

„Celého týdne,“ opravila ho Melissa. „Učiněný dar z nebes pro hostitelku, když záhadný hrabě oznámí překvapivé zasnoubení na její společenské akci.“

Zasmál se, ovšem musel zmlknout, když k nim s gratulací přistoupila další dáma se svými zklamanými dcerami.

Bylo to únavné, avšak muselo se to vydržet, o čemž ani jeden z nich nepochyboval.

Nakonec však Julian s trochu podmračeným pohledem zašeptal: „Netušil jsem, že budou lidé z našeho sňatku tak nadšení.“

Všimla si toho taky. „Zjevně je to uchvátilo.“ Chopila se příležitosti dodat: „Jsem si celkem jistá, že příchod těch dam do altánu zařídil Gordon. Všechny tři jsou přítelkyně jeho matky.“

„Helen?“

Melissa přikývla, aniž se přestala neochvějně usmívat, protože se blížila další skupina hostů.

Julian pod vousy zabručel: „Proto byly tak ohromené. Čekaly, že nenajdou nás, ale jeho.“

Stále s úsměvem odpověděla: „Přesně tak.“

Vypořádali se s další úrodou gratulantů. Jakmile se skupina vzdálila, Melissa využila volné chvilky, aby tiše poznamenala: „Když už jsem musela být přistižena v takové situaci, přiznávám, že o dost radši s vámi než s vaším bratrancem.“

Ucítila na spánku Julianův pohled. Po chvilce suše opáčil: „To mě uklidňuje.“

Nebyla si jistá, jak na to reagovat, ovšem neměla ani možnost, protože k nim přistoupily lady Hamiltonová a její snacha, aby pronesly blahopřání.

Když Hamiltonovy dámy odpluly, Melissa se v duchu podivila. „Docela mě to překvapuje. Převážná většina těch gratulací byla naprosto upřímná.“

Julian se vzápětí zeptal: „Proč vás to překvapuje?“

Poněkud blahosklonně mu to vysvětlila. „Protože pokud je jim známo, právě jsem lapila nejžádanějšího nezadaného šlechtice v Londýně ještě dřív, než se většina společenské smetánky vůbec dozvěděla, že jste ve městě. Odstranila jsem vás ze seznamů dohazovaček a netuším, proč se jich z toho tolik tak upřímně raduje.“ Zabručel.

Blížili se další lidé, zamýšlející popřát jim všechno dobré.

Trvalo ještě dlouho, než se jí podařilo polohlasem pronést: „Jak to zaonačíme, abychom nezpůsobili skandál?“

Nějakou chvíli neodpovídal, ale nakonec zvolil chvilku mezi blahopřáními, aby navrhl: „Po přiměřené době to můžete jednoduše odvolat.“ Vrhl na ni letmý, nevyzpytatelný pohled. „Nebo ne?“

Přiměla se zachovat neutrální výraz. „Teoreticky ano. Ale vzhledem k tomu, co se na nás dnes večer valí, v tom vidím potenciální problém.“

Julian se přinutil pokrčit rameny. „Nějak to vyřešíme.“

Ačkoliv to byl on, kdo navrhl, aby zasnoubení zrušila – standardní procedura v takových případech – už teď přemýšlel o tom, jak ji přesvědčit, aby zvolila jinou možnost.

Ustavičný proud hostů, kteří se před nimi střídali, způsobil, že se těmito myšlenkami nemohl zabývat dlouho.

Konečně lady Northová prohlásila, že můžou odejít, a jejich utrpení bylo u konce. Julian doprovodil Melissu a její matku do vstupní haly Connaughtova sídla a vzal od majordoma Melissin tmavě modrý sametový plášť. Když jí ho kladl přes ramena, polohlasem pronesl: „Zastavím se u vás zítra dopoledne na… Mount Street?“

„Ano, North House.“

„A můžeme probrat další postup.“

Vrhla na něj výmluvný pohled, který si přeložil jako: „To tedy rozhodně probereme.“ Ale řekla jen: „Vskutku.“

Potlačil úsměv. Už pochopil, že tahle Melissa je slečna značně odlišná od Melissy, kterou kdysi znal. Překvapilo ho však zjištění, že nynější Melissa se mu daleko víc zamlouvá a daleko víc odpovídá jeho potřebám jakožto muže, jímž teď byl, než ta dívka z dávných dob.

Oba dozráli a změnili se, jejich povahy a charaktery byly určitější a výraznější, a přesto místo aby se od sebe vzdálily… Poté co stál po jejím boku jen několik krátkých hodin, během nichž komunikovali, jak se zdálo, snad s polovinou společenské smetánky, byl pevně přesvědčen, že se každý z nich nezávisle vyvinul v osobu, jakou teď ten druhý nejvíc potřeboval.

Pohlédl na ni. Už v ní viděl svou nejvhodnější partnerku, nejlepší volbu pro manželství. Doufal, že stejným způsobem v něm i ona začne spatřovat nejlepšího manžela pro sebe.

Nenazval by se impulzivním člověkem, nicméně v tomhle případě… vzhledem k tomu, že ji znal tak dlouho, mu rozhodnutí, že je pro něj ta pravá choť, vůbec impulzivní nepřipadalo.

Jak se patřilo, doprovodil ji i její matku ke kočáru, pomohl lady Northové nastoupit, pak uchopil Melissinu ruku.

Zadíval se jí do očí, zvedl její ruku ke rtům a políbil hřbety prstů v rukavičkách. Napřímil se a řekl: „Zastavím se zítra v jedenáct.“

V očích jí vytanul náznak ostražitosti, ale rty zpevněly; přikývla a Julian jí pomohl nastoupit.

Lokaj zavřel dveře – přičemž po Julianovi zvědavě pokukoval – a pak kočár s trhnutím a drkotáním kol odjel.

Julian se za ním chvíli díval, pak se vydal pěšky ke Carsely House. Pohled upřený před sebe, kráčel s nonšalantní nenuceností. Věděl, že by měl přemýšlet o vzniklé situaci – o zítřejším setkáním, a jak ho nejlépe zvládnout, a také Melissu – přesto se však všem jeho myšlenkám a smyslům chtělo prodlévat u toho naprosto úžasného polibku.

Nazítří ráno seděl Julian u snídaně, vzpomínal na polibek v celé jeho slávě a zabýval se tím, co prozradil.

Příchod jeho bratrů Felixe a Damiana tuto příjemnou činnost ukončil. Nebyli předešlý večer doma; teď je od svého návratu uviděl poprvé.

Popřáli mu dobré jitro, nabručení jako obvykle.

Dojedl uzenou rybu, odložil ubrousek a počkal, až si u příborníku naložili na talíře a zaujali místa u stolu. Teprve pak oznámil: „Včera večer na plese u lady Connaughtové jsem v podstatě požádal Melissu Northovou o ruku a ona víceméně souhlasila.“

Felixovi i Damianovi vypadly příbory z rukou, až to zarachotilo. Oba na něj zírali s nepředstíraným úžasem.

Damian se vzpamatoval ze šoku jako první. „To šlo rychle! Felix říkal, že ses rozhodl porozhlédnout teprve den předtím, než jsi odjel z hradu.“

Felix ještě pořád zíral. „Víceméně? Co to znamená?“

Nebyl rozhodnutý, kolik toho má prozradit, ale s Felixem si byli vždycky blízcí a věděl, že může počítat s Damianovou podporou, ať se děje, co se děje. „Poprvé jsem se s Melissou Northovou setkal před devíti lety o jedněch těch vánočních prázdninách, co jsem trávil v Hampshiru u Henryho Fitzgibbona na Little Moseley. Melissina babička, lady Osbaldstoneová, tam má dům, a Melissa u ní také byla na prázdninách. Znovu jsme se tam sešli následující rok a… ačkoliv nám připadalo, že mezi námi vzniklo nějaké pouto, bylo jí tehdy teprve patnáct a já se chystal odjet do Irska, takže se naše cesty rozešly. Pak jsem na ni včera večer znovu narazil. Naneštěstí padla do oka i Gordonovi.“

„Gordonovi?“ Damian se zatvářil užasle. „Našemu bratranci Gordonovi?“

Julian přikývl. „A ano, divil jsem se, že ho vidím v tanečním sále, ale mamá mi špitla, že se doslechla od jedné z tetiček, že má Gordon finanční potíže a nejnověji si prý vzal do hlavy, že si najde nějakou slečnu s pěkným věnem. Naneštěstí pro Gordona mu padl zrak na slečnu Northovou a měl v úmyslu dostat ji do kompromitující situace v altánku u Connaughtových. Slečnu Northovou nijak neoslnil a daleko u ní nepokročil. Nicméně, což je pro Gordona ještě větší smůla, viděl jsem je odcházet ze sálu, a protože jsem znal jeho záměry, sledoval jsem je, zahnal ho a dal jsem mu co proto.“

Odmlčel se, pak pokračoval: „Slečna Northová a já jsme obnovili naši známost, ale teprve až když bylo pozdě, došlo nám, že Gordon zorganizoval příchod svědků, aby si svůj plán pojistil.“

Když víc neřekl, Felix, jenž hltal každé jeho slovo, se nevěřícně zeptal: „A ti svědci vás nachytali? Tebe a slečnu Northovou?“

Julian kývl. „Já se samozřejmě zachoval čestně a informoval ty tři dámy, o nichž mi slečna Northová sdělila, že jsou největší klepny z řad společenské smetánky, že jsem požádal slečnu Northovou o ruku a ona souhlasila, a následně jsme to tedy se slečnou Northovou zpečetili.“

„No, a ona na to samozřejmě s největší radostí přistoupila.“ Damian se opřel na židli dozadu. „Jsi jedna z nejlepších tref, ne-li úplně nejlepší, na sňatkovém tržišti.“

Julian s pousmáním zavrtěl hlavou. „Ať je to, jak chce, v téhle chvíli neexistuje záruka, že k nějakému sňatku dojde.“ Zadíval se Felixovi do očí. „To jsem myslel tím ‚víceméně‘. Momentálně naše údajné zasnoubení znamená právě jen to – něco, co může vést k něčemu dalšímu, ale taky nemusí. Dnes dopoledne se sejdu s Melissou a jejími rodiči a doufám, že získám lepší představu o tom, jak by pak mohla záležitost pokračovat.“

Felix bedlivě pozoroval jeho tvář. „Chceš se s ní oženit.“

Ne otázka, ale prosté konstatování. Julian kývl hlavou na znamení souhlasu. „Už tenkrát mi připadalo, že bychom se k sobě hodili, a když jsem se s ní teď setkal znovu, jsem o tom přesvědčený ještě víc.“

„Vzhledem k tvým zájmům,“ zadumal se Felix, „bude mít jakožto dcera lorda Northe nejspíš mnohem vhodnější vychování a zkušenost než běžné děvče.“

Julian přikývl. „Věru. Ačkoliv jsme se znovu poznávali jen pár hodin, rozhodně to tak vypadá.“

Damian zvolna vrtěl hlavou. „Pořád tomu nerozumím. Nikdo jiný než ty by nedokázal přijet do Londýna s úmyslem najít si ženu a během pár hodin od chvíle, kdy vstoupíš mezi smetánku, už mít nevěstu, o kterou opravdu stojíš.“ Julian neutrálně zabručel.

„Takže co,“ zeptal se Felix, „hodláš dělat dál?“

Julian zvedl obočí. „To dost záleží na ní.“

V jedenáct hodin dopoledne Melissa zavedla Juliana do zadního salonku domu její rodiny na Mount Street. Přesvědčila rodiče, aby jí dovolili setkat se s ním, až přijede, a promluvit s ním o samotě.

V kočáře z Connaught House vysvětlila matce, k čemu ve skutečnosti došlo – proč cítila nutkání vyhledat útočiště v altánu a co se stalo, když se tam ocitla. Všechno. Nic si nenechala pro sebe, kromě podrobností ohledně polibku.

K jejímu překvapení neprojevila matka takové rozčilení, nesouhlas ani výčitky, jaké očekávala. Rozhodla se promluvit s ní v kočáře, protože věděla, že šero skryje její ruměnec; naneštěstí totéž šero jí znemožnilo dešifrovat matčin výraz.

Jakmile vstoupily do domu a konečně mohla spatřit matčin obličej, pozorovala v něm jen jakousi užaslou spokojenost, jako by skutečnost, že se dcera ocitla ve falešném zasnoubení, aby zaštítila svou pověst, nebyla důvod k přehnanému znepokojení a odpovídala spíš tomu, co by matka a její kamarádky označily za „zajímavý vývoj událostí“.

Nechala na matce, aby sdělila novinu otci. Na toho narazila dnes ráno u snídaně a i on působil naprosto nevzrušeně. Ale na druhé straně, zastával mimořádně vysokou funkci na ministerstvu zahraničí; řešení zásadních katastrof a naléhavých případů pro něj bylo denním chlebem.

Přesto se domnívala, že uslyší něco trochu drsnějšího než: „No, děvče moje – trošičku napínavé, co?“

Čekala sice od rodičů podporu, ale to, jak snadno situaci přijali, ji mátlo. Předpokládala, že jejich reakce jí napoví, jak by správně měla reagovat ona.

Strávila neklidnou noc plnou vzpomínek na ten polibek a myšlenek na Juliana, jaký byl teď a jaký býval, a co je to postihlo – a zase ten polibek.

Když se teď přiblížil okamžik setkání a probírání situace, zmocnila se jí nemalá nervozita.

Přešla rovnou k širokým oknům a zastavila se tam, jako by pozorovala zahradu za domem.

Následoval ji do místnosti a zavřel dveře.

Jen co uslyšela cvaknout západku, nabrala dech a otočila se čelem k němu. „Tak co teď budeme dělat?“

Julian beze spěchu přešel místnost až k ní a využil těch okamžiků, aby pozoroval její tvář a snažil se něco vyčíst z jejího výrazu a očí. Byl zvyklý vyjednávat a chtěl znát Melissin postoj – co si myslí a jak se k situaci staví. Chtěl vědět, jestli to vidí stejně jako on – jako nečekanou příležitost – a pokud ne, přijít na to, jak by ji mohl postrčit tímto směrem.

Její tmavě modré oči byly klidné, výraz kontrolovaný, vnímal však jistou ostražitost – ne vůči němu, ale vůči tomu, co by se mohlo stát.

Tak tedy…

Zastavil se u ní a zcela neagresivně se jí zadíval do očí. „Vyznáte se ve společenské smetánce líp než já, avšak předpokládám, že budeme muset hrát roli snoubenců přinejmenším několik týdnů.“

Pohrdavě zabručela: „Spíš několik měsíců – až do konce sezony. Do té doby nás smetánka nepřestane pozorovat, dokud se hlavní rodiny neuchýlí na venkov.“

Kývl hlavou. „Tak tedy až do konce sezony.“ To mu dokonale vyhovovalo. Čím víc času bude mít, aby ji přesvědčil o tom, jak žádoucí je jeho představa budoucnosti, tím líp.

Pozorovala ho zvědavě, skoro podezíravě. „Zdáte se pozoruhodně nakloněn omezení, které jste nemohl předvídat.“

Lehce pokrčil rameny. „Proč myslíte, že jsem přijel do Londýna?“ Když svraštila čelo, odpověděl si sám: „Abych si našel vhodnou manželku.“

Zamračila se ještě víc. „Je vám teprve kolik… třicet?“

Přikývl. „Ale nechce se mi čekat a dopřát urozeným dámám, aby se mi pletly do života.“

Souhlasně kývla. „To chápu.“

Přinutil se k otázce: „Naruší účast na našem falešném zasnoubení nějaké vaše plány?“ Doufal, že ji otázka odkloní z cesty, po níž se ubírala její mysl, a potřeboval vědět, zda v jejím životě nefiguruje nějaký jiný muž – konkrétně takový, od něhož by doufala dostat nabídku k sňatku, již by přijala.

Neměl čas pátrat v jejím současném životě a jediná osoba, které by se vůbec mohl zeptat, byla její děsivá babička, a pokud to bylo vůbec možné, bylo by mu milejší, kdyby nemusel vysvětlovat jejich současnou situaci, natožpak své představy, jak by se dala řešit, právě lady Osbaldstoneové. Možná by se dala pohnout, aby ho podpořila, ale možná také ne. V této chvíli se mu to nijak nechtělo riskovat.

Melissin výraz se zakabonil a odtrhla pohled od jeho tváře. Přistihl se, že tají dech, pak však zavrtěla hlavou. „Ani ne.“ Vzhlédla a podívala se mu do očí. „Když už to musíte vědět, měla jsem v plánu tuhle sezonu přečkat a pak požadovat, aby mě všichni takříkajíc nechali na pokoji.“

Svraštil čelo, pak dost opatrně připustil: „Nejsem si docela jistý, jaká je v tom logika, ale bez ohledu na to si věci stojí tak, že pokud přečkáme sezonu, pak můžete zasnoubení odvolat, jakmile všichni odjedou na venkov – odvoláte se na nepřekonatelnou neslučitelnost nebo jak se to dnes přijatelně nazývá.“

Melissa si ho chvilku prohlížela, pak pronesla: „Souhlasím sice s tím, že takový sled událostí by si za normálních okolností vysloužil sotva víc než letmou poznámku, ale tuším, že v našem případě narazíme na potíže.“

Byl upřímně zmaten. „Jako třeba?“

„Jako třeba, že celá společenská smetánka prohlašuje náš svazek za“ – podlehla okamžitému popudu a dramaticky rozpřáhla paže – „dokonalý!“ Spustila paže, založila si je na hrudi a střetla se s jeho pohledem. „Navrch k těm obšírným gratulacím ze včerejšího večera přišla dnes ráno přehršle písemných blahopřání od té druhé poloviny společenské smetánky, která nebyla přítomna na plese lady Connaughtové.“

Zatvářil se zaraženě. „To šlo rychle!“

„Věru. Váš vznešený rodokmen spolu s postavením a kontakty mého otce napříč nejvyššími kruhy to zřejmě dokázaly, spolu s významem mé rodiny na ministerstvu zahraničí a vaším spojením s ministerstvem vnitra, a taky, no, ještě se vším možným dalším!“ Zasmála se. „Vznešené dámy jsou na koni.“

Svraštil čelo. „Nenapadlo by mě, že budou tak dychtivé mě oženit.“

Málem zavrčela. „Ne vás – mě! Snaží se mě provdat už léta.“

„Aha.“ Julian přísně potlačil úsměv. Osud je mu zřejmě nakloněn, dokonce i vznešené dámy jsou na jeho straně.

Sledoval, jak se Melissa otáčí a nevraživě se mračí na vyhlídku za oknem, pak opatrně pronesl: „A pak je tu ten polibek.“ Ohlédla se po něm.

Zachytil její pohled a zvedl jedno obočí, jako by ji vyzýval k odpovědi.

Jak doufal, necouvla. Rty se jí sevřely, pak stroze přikývla. „Ano, to je.“ Znovu se zadívala na hnědý zimní trávník.

Tichým hlasem a mírným tónem se zeptal: „Tak co s tím uděláme?“

Čekal, protože věděl, že Melissa pochopí, že není řeč o polibku samotném, ale o tom, co vyjádřil, o skrytém spojení, jehož důkazem bylo všechno, co během líbání prožívali.

Při každém vyjednávání nastaly chvíle, kdy byla na pořadu dne trpělivost. To se mu potvrdilo, když se po dlouhém mlčení probrala a zeptala se: „Co navrhujete?“

Přistoupil k ní, rameno vedle ramene, jako by zkoumal pohledem zahradu za oknem. Tohle bylo ošemetné; polovinu noci pracoval na formulaci toho, co měla obsahovat nabídka k sňatku. „Znáte naši minulost stejně dobře jako já – když jsme se před osmi lety rozcházeli, zůstalo mezi námi velmi mnoho nedořešeného. Chovali jsme jeden k druhému city, spojení, které byť mladické a napůl zformované přesto existovalo, a nechali jsme ho ležet a čekat, když jsme vzhledem k našemu věku udělali, co jsme museli, a odkráčeli.“ Lehce pokrčil rameny. „Tehdy to jinak nešlo. Nikdo nemohl předvídat, jak se budou naše životy odvíjet, natožpak co se stane s tak mladickým spojením. Přesto oba víme, že to, co mezi námi existovalo, představovalo romanci, která nikdy neměla šanci rozkvést.“