Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Travis

Vydání první

Copyright © 2021. TRAVIS by Mia Sheridan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2567. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Travis vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design: Mia Sheridan

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1972-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1973-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Mia Sheridan

TRAVIS

Všem čtenářům po celém světě,

kteří si zamilovali tichého chlapce

a pomohli mu dát hlas.

Prolog

Travis – 7 let

„Mami? Co je ti?“ Pomalu jsem k ní s bušícím srdcem došel. Mámě se třásla záda. Choulila se v kuchyni u stolu, obličej schovaný v rukou, a tiše plakala.

Když uslyšela můj hlas, vsedě se napřímila. Tváře měla mokré od slz a rty zkřivené spíš vztekem než smutkem. Takhle se máma tvářila často. Její oči říkaly jednu věc, ale její výraz, a dokonce i slova něco jiného. Maminka mě občas mátla. Nevěděl jsem, jestli bych jí měl zkusit pomoct, nebo od ní utéct někam hodně daleko.

Tatínek mě tolik nemátl. Tatínek se usmíval celým obličejem, a když byl smutný, taky jsem to na něm poznal.

Tatínek býval smutný často. Měl mě ovšem rád a já měl rád jeho. Byl to můj hrdina. Jednoho dne ze mě bude policajt stejně jako on. A pak už nebude smutný, protože na mě bude pyšný a bude šťastný.

„Tvůj otec od nás odešel,“ oznámila máma.

Zůstal jsem na ni zírat. Srdce mi v hrudi bušilo.

„Kam odešel?“ zašeptal jsem. Na výlet? Do města na opačné straně jezera, aby dělal svoji policejní práci?

„Kdoví kam!“ vykřikla náhle. V očích teď už měla stejný vztek jako na rtech. „Vyplížil se odtud jako zloděj, aby byl s tvojí tetou Alyssou a bratrancem Archerem. Chce, aby teď oni byli jeho rodina. Nás už nechce.“

Ucouvl jsem. Dál od maminky a toho, co mi říkala.

„Ne,“ zašeptal jsem. „Tatínek by mě tu nenechal.“ S tebou. Má mě rád. „To by neudělal.“

„Ale ano, udělal by to. Udělal to,“ ucedila. Přestala plakat a začala dlouhými nehty bubnovat do stolu. Klap, klap, klap. Nejradši bych si zacpal uši, jenom abych ten zvuk už neslyšel. Chtěl jsem, aby s tím máma přestala. S brekem. S křikem. S klapáním. Připadalo mi, jako by mi někdo mačkal hrudník.

Bál jsem se a byl jsem smutný.

Neopustil by mě.

Má mě rád.

Nebrečel jsem. Byl jsem tvrďák, jako tatínek. Nechtěl jsem brečet.

Máma se podívala na mobil na stole a nepřestávala klapat nehty o stůl. Pořád silněji a rychleji.

„A možná bych mohla udělat něco i já,“ zamumlala s úsměvem, avšak oči přitom pořád mhouřila.

Zvedla mobil a začala mačkat tlačítka. Někomu volala.

„Proč, mami?“ zašeptal jsem. Zlomil se mi hlas. Chtěl jsem slyšet jinou odpověď, než kterou mi právě poskytla. Zoufale jsem potřeboval slyšet něco, co by dávalo smysl. „Proč odešel?“

Máma přestala vytáčet číslo a zadívala se na mě. Chvíli mě pozorovala a pak odpověděla: „Protože jsem druhá nejlepší, Travisi. To my oba. Vždycky jsme byli jenom druzí nejlepší.“

Připadalo mi, jako by ve mně v tu chvíli něco umřelo. Cítil jsem se jako scvrklá jablka, která spadla na naší zahradě na zem. Buch. Ani ty nikdo nechtěl.

Druhý nejlepší. Druhý nejlepší. Nejsi nic než jenom druhý nejlepší.

A druzí nejlepší si nezasloužili ani rozloučení.

1. kapitola

Travis

Za korunami stromů se třpytilo jezero. Rozevřel jsem bratrovu bránu a ticho klidného letního večera prořízlo skřípání zrezivělých pantů. Zvuk velmi rychle vystřídalo třísknutí vchodových dveří a křik mých synovců – a několika voříšků – kteří se vyřítili ven, aby mě přivítali.

„Strejdo Travisi! Strejdo Travisi!“ ječeli kluci jako jeden a uháněli na krátkých nožkách do kopce, psi kolem nich pobíhali, štěkali a mávali ocasy a dávali tak všem potenciálním sériovým vrahům a zlodějům vyzbrojeným noži na vědomí, že je moc rádi přivítají coby nové členy rodiny.

Se smíchem jsem Connora a Charlieho zvedl, každého jednou paží.

„Prý mám dva žaludky,“ oznámil mi Connor. „Táta to říkal.“

„To mají Haleovi společné,“ vysvětlil jsem. „Díky tomu hodně vyrosteme a –“

„A já mám určitě tři žaludky!“ skočil mi do řeči Charlie, který se nechtěl nechat svým dvojčetem zahanbit.

Zvědavě jsem mu koukl na břicho a dvěma prsty ho polechtal po boku. Charlie se rozesmál. Psi mi pobíhali kolem nohou. Překročil jsem toho hnědého, který vypadal, že se pořád směje. Nevěřil jsem mu. Cokoli, co se neustále směje, musí být šílené.

„Viděl jsi někdy slona, strejdo?“ zeptal se Charlie.

„Ne naživo –“

„A co medvěda?“ zajímalo Connora.

„Těch až moc –“

„Sloni váží víc než auta!“

„Medvědi prospí celou zimu. Říká se tomu hypernace.“

„Hypernace? A co je na tom hyper?“

Connor se ke mně naklonil a s rukou u pusy hlasitě „zašeptal“: „Asi jeho chlupatej zadek.“

Oba kluci se rozhýkali smíchem, až se jim drobná tělíčka otřásala. Taky jsem se smál, protože když jste chlap, fráze chlupatej zadek je vtipná, ať je vám pět, nebo přes třicet. Nebo klidně sto padesát, protože co já vím.

„Kluci,“ zavolala na ně Bree, která vyšla ven i s šestiměsíční Averií v náruči. „Dejte strýčkovi chvíli pokoj.“ Usmála se. „Ahoj, Travisi.“

„Bree.“ Postavil jsem kluky na zem. Všiml jsem si, že Charlie nenápadně na Connora kývl a najednou zakopl. Natáhl jsem se po něm a chytil ho, aby nespadl na dřevěnou podlahu verandy.

„Cha!“ vykřikl Connor vítězoslavně vedle mě. V ruce držel balíček žvýkaček, který mi vytáhl z kapsy, zatímco jsem zachraňoval jeho bratra před předstíraným pádem.

„Panebože, vy kluci jste jak dva ninjové,“ pověděl jsem jim, pyšný na jejich zlodějské dovednosti, a s oběma jsem si plácl.

Rozesmáli se. Bree nad nimi nesouhlasně s jednou rukou v bok kroutila hlavou.

„Nevybírejte nikomu kapsy, kluci.“ Zadívala se na mě. „Myslela jsem, že to ty jsi zákon.“

„To říká kdo?“

„Občané Pelionu.“

„Ano, to je pravda. Už si vzpomínám. Vaše máma má pravdu. Zloději skončí v chládku.“

Connora to lehce zaujalo a s nevinným kukučem se otočil k mámě.

„Můžem si dát žvýkačku?“ zeptal se naprosto vážně a ukázal jí důkaz svého zločinu.

Bree zacukal koutek.

„Smíme,“ opravila ho. „Každý z vás jednu.“ Kluci se nadšeně usmáli. Connor si rychle žvýkačku rozbalil a potom, co jim jejich matka pokývla, zaběhli dovnitř.

„Díky, strejdo Travisi!“ křikli ještě za sebou a pak už si začali živě povídat podle všeho o nějakém hradu z lega. Ti dva rozhodně vyvážili mlčení mého polovičního bratra.

Miminko po mně s hlavičkou na Breeině rameni pokukovalo, buclatou ručkou svíralo triko svojí mámy a pozorovalo mě, jako bych se ho snad chystal každou chvíli unést. Trochu mě to urazilo. To já jsem vedl záchrannou výpravu, když se mimčo před půl rokem blbě rozhodlo, že se narodí během jedné z nejhorších sněhových bouří posledních let, a tak si ho rodiče museli porodit sami. Jako by na to holčička už dočista zapomněla.

„Přijel jsi za Archerem?“ zeptala se Bree.

„Ano. Přivezl jsem policejní data, o která mě požádal,“ vysvětlil jsem a ze zadní kapsy vytáhl složené papíry. Archer po mně chtěl, abych na červencovou městskou schůzi shromáždil statistiky o zločinech, k nimž tu došlo.

Bree přikývla.

„Lehnout,“ přikázala psům, kteří se mi stále ochomýtali kolem nohou.

„To není dobrý nápad, Bree. Jsi vdaná za mého bratra a já s někým chodím. Vážně bys už na mě měla zapomenout.“

Protočila panenky. „Vtipné.“

Zadívala se na psy – věnovala jim přísný mateřský pohled. Zazubil jsem se, když si okamžitě lehli na verandu, ten větší černý a malý bílý s kudrnatým kožichem se svalili na bok, zatímco ten hnědý se na mě pořád zubil jako chlupatý dementní klaun. Upřeně jsem se na něj díval, abych mu dal najevo, že by si měl to divadlo chlupatých dementních klaunů nechat pro někoho, kdo tomu nedokáže odolat. Jen se usmál ještě víc. Kristepane. Zeširoka jsem ho obešel.

Bree se mezitím vrátila dovnitř a mávla mi, abych ji následoval. „Archer mi před chvílí psal. Bude mít zpoždění, ale brzy by měl být doma.“

Dům byl malý, avšak útulný. Vonělo to tu po vanilce a jídle, které se v kuchyni právě vařilo na sporáku. Kluci se o něčem ve svém pokoji dohadovali. Okna byla otevřená dokořán a záclony se kolébaly ve vánku, jenž sem vanul od jezera. Dřevěná podlaha praskala pod Breeinými kroky, zatímco mířila do kuchyně i s buclatým miminem na rameni.

Bylo by to vážně tak hrozné? Mít podobný domov? Vést podobný život?

„Budeme moc rádi, když zůstaneš na večeři,“ ujistila mě Bree. Z jejího tónu však zazníval lehounký náznak zaváhání, jako by nebyla na sto procent přesvědčená, že to myslí upřímně.

Asi to ještě chvíli potrvá – nebo taky celou věčnost.

Odložil jsem papíry, opřel se o linku a díval se, jak s Averií na rameni kontroluje něco v troubě a na sporáku míchá podle všeho těstoviny. „Nemůžu tu zůstat. Vzal jsem si dneska volno, abych mohl Phoebe překvapit a vzít ji na večeři.“

Bree se rozesmála, avšak rychle zmlkla. „Promiň. Škoda, že se tvoje přítelkyně jmenuje stejně jako moje fenka. Je to… matoucí.“

„Tak ji pojmenuj jinak.“

Okamžitě se ke mně s lehce pobouřeným výrazem ve tváři otočila.

„Přece nemůžeš jen tak –“ Zavrtěla hlavou, jako by jí to za ten čas a námahu nestálo. „No nic, určitě bude mít radost, že sis vzal volno.“ Úkosem na mě pohlédla. „Jak to vlastně mezi vámi vypadá? Chodíš s ní už jak dlouho? Asi rok, ne?“

Přikývl jsem. Vybavil jsem si Phoebin úsměv a to, jak si pokaždé povzdechla a zamilovaně na mě pohlédla, kdykoli jsem na ni mrkl, a v hrudi se mi usadil příjemný pocit. „Deset měsíců. Je fajn. Je skvělá.“ Zbožňuje mě.

Bree mezitím zamíchala obsah hrnce a teď vařečku odložila na linku. Přesunula si Averii, aby ji mohla držet oběma rukama, opřela se o linku, položila si bradu na dceřinu hlavičku a zamyšleně na mě pohlédla. „Travisi Hale. V životě by mě nenapadlo, že tenhle den někdy nastane. Ty to s ní myslíš vážně , viď?“

„Žárlíš?“ Zazubil jsem se, Bree však zůstala naprosto vážná. Úsměv mi opadl.

„Ne. Jsem ráda. Je dobře, že jsi našel štěstí.“

Rozhostilo se tíživé ticho, které mi nebylo příjemné. Nevěděl jsem, co na to říct. Abych byl upřímný, Bree měla naprosté právo přát mi, abych strávil zbytek života nešťastný, přestože jsme se s Archerem usmířili a zatraceně jsem se snažil, abych byl pro své synovce tím nejlepším strejdou – což po pravdě není zrovna dřina, protože je mám moc rád. A pokud si získám neteřinku, snad se na mě jednoho dne přestane dívat tak obezřetně. Ovšem to, jak jsem se choval, když se Bree přistěhovala do Pelionu… Jak jsem se celý život choval ke svému bratrovi… to všechno bude mezi námi už napořád stát. Rád bych si myslel, že jsem během uplynulých let dospěl, ovšem to, jak jsem jim v minulosti ublížil, už nezměním. Nezměním nic na tom, co jsem svými činy mohl způsobit.

„Takže je to ta pravá, ano?“ zeptala se Bree. V jejím hlasu jsem zaslechl náznak… znepokojení? Obav? Nevěděl jsem jistě, ale ať to bylo cokoli, v mžiku to bylo totam. Sklonila se k dceři, nadechla se vůně Averiiných hnědých vlásků a tiše povzdechla.

Bree se s Phoebe několikrát setkala. Nikdy o ní neřekla nic nehezkého, získal jsem však dojem, že z nich kamarádky nikdy nebudou. Což mi nevadilo. Bree ráda pekla, četla a procházela se s dětmi a psy. Což jsou naprosto hodnotné koníčky, když jste máma. Jenže Phoebe máma není. Zatím. Má ráda… no, kromě mě má ráda… Co vlastně má Phoebe ráda?

Ráda nakupuje, to jsem věděl. A opaluje se. Obojímu se věnuje často.

„No, když víš, tak víš,“ podotkla Bree a s úsměvem se mi podívala do očí.

Když víš, tak víš.

Odtáhl jsem se od linky, právě když jsem uslyšel, jak se otevřely vchodové dveře. Za vteřinku se zase zabouchly a do kuchyně vešel Archer. Vypadal překvapeně, že mě tu vidí. Očividně si mého auta nevšiml.

Ahoj, znakoval.

Ahoj, odpověděl jsem. Archer zamířil rovnou k Bree a svojí dceři. Ve tváři měl vepsanou takovou neskrývanou radost, až jsem měl sto chutí se odvrátit. Připadalo mi, jako bych je rušil při intimním okamžiku a neměl jsem tu co dělat.

Miminko zavrtělo buclatýma nožkama a zeširoka se usmálo. Ze spodní dásně vykukovaly dva bílé zoubky. Averie se natáhla po tátovi, Archer si ji od Bree převzal a svou ženu dlouze políbil na rty.

„No,“ ozval jsem se hlasitě a poklepal papíry na lince. „Tady máš ta data, která jsi chtěl. Poslal jsem ti je i na e-mail, ale měl jsem cestu kolem, tak mě napadlo, že ti je přinesu i vytištěné. Vyřiď klukům, že je v neděli vyzvednu.“ Každou neděli je beru po večeři na zmrzlinu, nacpu do nich hromadu cukru a pošlu je domů, ať se s následky popasují jejich rodiče.

Archer pohlédl na Bree. Měl plné ruce, takže „mluvit“ nemohl, avšak jako by mu manželka četla myšlenky, vysvětlila mu: „Travis s námi na večeři nezůstane. Má plány s Phoebe.“

Aha, naznačil ústy Archer a s úsměvem mi pokývl.

„Rád jsem tě viděl,“ pověděl jsem mu. „Bree.“ Usmál jsem se na Averii, která na mě okamžitě přimhouřila oči. Přitiskla se k Archerovi a sevřela v pěstičkách jeho triko stejně, jako to předtím udělala svojí matce. „Tak fajn. Zatím čau.“

S těmi slovy jsem se vyprovodil z jejich malého domku u jezera, z jejich domova, jenž přetékal láskou.

Vánek voněl po broskvích. Zhluboka jsem se nadechl vzduchu, jenž proudil otevřeným oknem dovnitř, zatímco jsem projížděl autem po prašné cestě, jež končila na okraji mého pozemku. Cítil jsem v duši klid a mír. Naději do budoucna. Slunce právě klesalo za starou stodolu a zalévalo přírodu zlatou září. Bohužel jsem potřeboval tu budovu strhnout, abych na jejím místě postavil dům. Možná bych z ní ale mohl využít nějaké dřevo. Třeba trámy… nebo podlahu, cokoli, čím bych vzdal hold tomu, co tu kdysi bylo a už nebude.

Tento pozemek na samém okraji Pelionu technicky vzato spadá pod turisty oblíbené městečko Calliope na opačné straně jezera. Koupil ho můj otec. Pozemek není moc velký, ale rozkládá se přímo u jezera. Kdysi tu býval sad a několik ovocných stromů tady zůstalo: jabloně, třešně, broskvoně a švestky.

Voda jezera se poklidně vlnila. Zadíval jsem se k místu, kde jsem ještě před chvílí byl – k bratrovu domu, na který jsem však z takové dálky nedohlédl. Archer vlastní a řídí město Pelion, já však mám tohle. Kromě města, které nakonec – a právem – před lety připadlo Archerovi, zdědila matka po mém otci tento kousek země. Protože nespadá pod Pelion, mohla si ho nechat. Koupil jsem ho od mámy za všechny svoje úspory. Získal jsem tak něco důležitého – něco, co bylo jenom moje – a na oplátku dostala obrovský balík peněz, které zoufale potřebovala, protože jí všechno ostatní – a opět právem – vzali. Archer se stal majitelem lvího podílu z dědictví Haleových a zároveň bylo zřejmé, že mu patřil i lví podíl ze srdce našeho otce, protože jeho máma byla láskou tátova života, zatímco moje matka byla manipulativní intrikánka, která s ním lstí otěhotněla. Tento kousek země patřil jenom mně a nikomu jinému. Tady jsem nebyl pro nikoho druhý nejlepší.

Zatím jsem si nemohl dovolit začít stavět, brzy se to však změní. Jednoho dne… Jednoho dne na tomto kousku půdy založím rodinu. Jednoho dne budu vést život, jaký si pro sebe přál můj táta. Miloval Pelion a byl náčelníkem policie stejně jako já, chtěl si však od svých bratrů udržet odstup, a po pravdě jsem si přál totéž, byť jsem měl jen jednoho bratra. Dívat se na jeho dokonalou rodinku i na to, jak ho všichni staví na piedestal, dokážu jenom do určité míry.

Chvíli jsem si užíval klidný večer, poslouchal šplouchání vody o břeh jezera a nasával do plic sladkou vůni letního ovoce.

Dokázal bych si na tomhle kousku půdy představit Phoebe? Těhotnou? Jak se prochází po molu s výhledem na jezero? Za ní dům s verandou zalitý sluncem, jež se zvedá nad stromy?

Zamžoural jsem a soustředil se tak usilovně, až jsem sebou trhl. Snažil jsem se si ji tu představit, vůbec mi to však nešlo. Zamlžený výjev ženy se rozplynul, až zmizel docela. Promnul jsem si spánky. Chce Phoebe vůbec děti? Nemluvili jsme o tom. Asi bych se jí na to měl zeptat. Kdybych o tom ovšem začal mluvit, byl by to krok kupředu. Dech se mi zadrhl. Zatahal jsem za ještě pořád zapnutý bezpečnostní pás, který mi najednou připadal těsnější než před chvílí.

Když víš, tak víš.

Vybavil jsem si Breeina slova. Co ovšem vím? Po pravdě jsem nevěděl, jestli můžu tomu, co vím, věřit. Věci, o jejichž pravdivosti jsem byl přesvědčený, se ukázaly jako lež a mnoho z nich jsem si namlouval i já sám. Nakonec jsem vlastně nevěděl vůbec nic. Tak to možná vědí ostatní, ale já ne? Chtěl jsem, aby lidé mohli být pyšní na to, že mě znají, zatím jsem však bolestně selhával.

Slunce se sklonilo k obzoru a zalilo nebe oranžovou září. Vysoká tráva se kolébala ve vánku. Usmál jsem se. Byl tu takový klid a mír. Byl jsem pyšný, že je to všechno jen moje, a vědomí, že mi to tu patří, mi pomohlo zahnat všechny negativní myšlenky. Vytáhl jsem okénko, zapnul klimatizaci, otočil auto a vyrazil za Phoebe.

2. kapitola

Travis

Phoebe bydlela v lepší části Calliope, v níž stojí hlavně moderní činžáky. Občané Pelionu se téměř jednohlasně postavili podobné výstavbě na odpor a dali přednost okouzlujícím penzionům a malebným domkům, které lemují pobřeží. Co ztratili na příjmech z turismu a bohatých komunit, získali v podobě rodin a penzistů, kteří se sem rok za rokem vracejí a jež patří k tomuto městu stejně jako ti, kdo v Pelionu bydlí celoročně.

Zastavil jsem se v malém supermarketu, koupil kytici a s pohvizdováním se vrátil do auta.

Už se stmívalo, když jsem s květinami v ruce dorazil k Phoebině bytu. Zarazil jsem se, protože dveře měla pootevřené. Probudily se ve mně instinkty policisty a chloupky na zátylku se mi naježily. Plánovala vyrazit s kamarádkami na golfový turnaj na místní hřiště, měla se ovšem už dávno vrátit. Prstem jsem pomalu pootevřel dveře a mezerou nakoukl dovnitř. Na podlaze ve verandě ležela Phoebina kabelka. Obsah se válel poházený všude kolem. Sakra.

Co se tu stalo? Tiše jsem odložil květiny na podlahu a tak rychle, jak to jen šlo, jsem se vrátil k autu a ze středového panelu vytáhl zbraň. Vrátil jsem se ke dveřím Phoebina bytu a vklouzl dovnitř.

Z patra ke mně dolehl tichý výkřik. S bušícím srdcem jsem došel k patě schodiště a zády ke zdi vystoupal do patra. Na odpočívadle viselo zrcadlo. Koutkem oka jsem zahlédl svůj odraz. Čelist jsem měl zaťatou, ramena napjatá. Ozval se další výkřik a něco dopadlo na podlahu.

Do prdele, do prdele, do prdele.

Už to bude, Phoebe.

Již jsem kvůli blízkému člověku zabíjel. Pokud to bude nutné, udělám to zas.

I dveře ložnice byly pootevřené. Došel jsem k nim a pokusil se nakouknout dovnitř. Lampa byla rozsvícená a vrhala na zdi stíny. Viděl jsem, jak nějaký muž drží Phoebe pod sebou. Sexuálně ji napadl, ale bránila se mu. V žilách mi bouřil adrenalin. Rozrazil jsem dveře a namířil zbraň na útočníka.

„Do prdele! Do prdele! Do prdele! Už to bude, Phoebe!“ Mužský hlas. Ne můj, ačkoli říkal stejná slova, jaká jsem si před chvílí pomyslel.

„Bože! Jsi nejlepší! Nejlepší!“ křičela Phoebe.

Vmžiku se můj strach a realita srazily v jednom obrovském křach. Zastavil jsem se jen zlomek vteřiny předtím, než bych prostřelil hlavu chlapovi, který – polkl jsem – právě na posteli šukal moji přítelkyni. Všechno kolem mě zakolísalo. Moje zbraň ne.

Phoebe náhle otevřela oči a všimla si mě. Výraz se jí v jediném mžiku změnil z blaženého na zděšený. Zavřeštěla. Chlap se z ní svalil tak bleskově, až se zamotal do přikrývek a nahý se překotil na bok. Zatímco se zoufale snažil vymotat, v obličeji měl vepsanou naprostou hrůzu. Teď už zplihlý penis mu ochable pleskal ze strany na stranu. Musím mu ovšem nechat, že použil kondom.

Stát se tohle ve filmu, jako divák bych pukal smíchy.

Pomalu jsem spustil ruku se zbraní. Mezitím se muži podařilo vymotat z přikrývky, vyskočil na nohy a zakopl o věci poházené po podlaze, které museli během – evidentně zběsilého – sexu shodit z nočního stolku, podařilo se mu však udržet rovnováhu a opět se narovnal.

V žilách mi proudila ledová voda. Otupovala moje emoce. Kluk, který vypadal, že sotva vyšel střední školu, si rukama zakryl rozkrok a ztuhl.

„Proč se s tím vůbec obtěžuješ?“ zeptal jsem se. Oba jsme moc dobře věděli, že jsem z něj viděl víc než dost.

Kluk zatěkal pohledem k Phoebe, která teď už seděla na posteli, přikrývkou si stydlivě halila prsa, oči i pusu dokořán, poté k druhému nočnímu stolku, na kterém stál bezpočet zarámovaných fotografií mě a Phoebe, následně zas ke mně a poté konečně na moji zbraň.

„Uuuch…,“ vykoktal.

„Asi bys měl jít, Eastone,“ poradila mu Phoebe tiše a sklopila zrak. Pokožku měla na pozadí světle růžových přikrývek hladkou a opálenou.

Easton. Moje ponížení mělo jméno.

Easton nezaváhal. Vrhl se po svém oblečení, navlékl si kalhoty, obul jednu botu, poté znovu pohlédl na mě a na moji zbraň a rychle odkulhal ke dveřím, upustil košili, zas ji zvedl a pak už skoro hodil šipku do haly, jako by čekal, že mu střela z mojí pistole každým okamžikem provrtá lebku.

Seběhl po schodech a za chvíli bouchly vchodové dveře.

Už párkrát jsem se ocitl v naprostém tichu. Kolikrát jsem trávil hodiny ve společnosti svého bratra, zatímco jsme spolu pracovali na různých projektech – ve společnosti bratra, který nedokáže vyslovit jedinou hlásku. Ale nikdy, ani jedinkrát za celý život, jsem nezažil takhle tiché ticho.

„Řekni něco,“ vyjekla nakonec.

„Myslím, že z nás dvou bych teď neměl mluvit já.“

Schoulila ramena. „Mrzí mě to, Trave.“

„Proč?“ zeptal jsem se otupěle. Zbraň, kterou jsem málem zabil milence svojí přítelkyně, jsem držel u boku.

Phoebe odhodila přikrývky a klekla si.

„Prosím, odpusť mi,“ začala žadonit.

Odvrátil jsem se. Nechtěl jsem se dívat na její nahé tělo. Vzhledem k tomu, co jsem právě viděl, mi to připadalo obscénní.

Sedla si a znovu se zakryla, jako by mi četla myšlenky.

„To jen… Miluju tě. Opravdu.“ Ramena jí poklesla. „Jen jsem… Zašli jsme po turnaji do baru na pár drinků. Tam jsem ho potkala. Moc jsem se mu líbila. Díval se na mě… Když jsem to porovnala s tím, jak se na mě díváš ty, začala jsem pochybovat o tom, jestli mě vůbec miluješ.“ Vypadala tak nešťastně, že mi jí začalo být skoro i líto. Okamžitě jsem soucit potlačil.

Zaletěl jsem pohledem na podlahu k letáku z baru, v kterém nejspíš byli. Leták lákal na drinky za dolar.

„Tys ho poznala v baru před několika hodinami?“ Tím mi to najednou připadalo ještě horší. Proč mi to připadalo ještě horší? A mohlo to být ještě horší? Moje přítelkyně se vyspala s úplně cizím chlapem potom, co s ním během několika hodin vypila bezpočet drinků.

Vybavil jsem si, co křičela, když ji ten kluk klátil – a to jsem ještě před půl hodinou uvažoval, že bych s touhle ženou měl děti. Jsi nejlepší! Nejlepší! Ani náhodou jsem nehodlal být dobrovolně zase v něčem jenom druhý nejlepší, zvlášť v porovnání s tímhle mladým Romeem, který zrovna projížděl městem, utratil několik – doslova několik – babek a našeptal sladká opilecká slovíčka holce, kterou poznal v hospodě.

„Netušil jsem, že jsi tak laciná,“ prohlásil jsem. Zkrabatila obličej a schovala ho do dlaní. Otočil jsem se na patě, vyšel z její ložnice páchnoucí sexem, otupěle sestoupil po schodech a vyběhl ven. Na podlaze ještě pořád ležela ta kytice. Tvrdě jsem na kytky dupl a rozmašíroval je.

Zdá se, že Bree přece jenom nebude muset svého psa přejmenovávat.

3. kapitola

Travis

Čelist mě už bolela z toho, jak jsem ji poslední tři dny nonstop zatínal. Kdykoli jsem ji uvolnil, před očima jsem znovu uviděl toho nahého kluka, jak buší do mojí přítelkyně, a málem se kousl do jazyka.

V opačném směru projelo auto, napůl v mém pruhu, a málem se o mě otřelo.

„Do prdele!“ zařval jsem. Na poslední chvíli jsem se autu vyhnul, až se moje pneumatiky protočily na štěrkové krajnici. Rychle jsem se otočil do protisměru, zapnul maják i sirénu, a šlápl na plyn, abych dohonil opilého turistu za volantem omlácené Hondy Accord s cizí poznávací značkou.

Světle hnědé auto zpomalilo, až nakonec zastavilo u kraje silnice vedoucí z centra Pelionu k odbočce na Calliope. Dnešní horko už ustoupilo, a když jsem vystoupil a vydal se k autu, vlasy mi načechrával vánek. Byl to zvláštní pocit… Skoro… konejšivý. Uvolnil jsem čelist a prohlédl si auto včetně nálepek na nárazníku. Na jedné byla vyobrazená kreslená hospodářská zvířata a nápis Kámoši, ne žrádlo a druhá hlásala, že Nikdy není pozdě na to, abyste si hráli s hlínou , ať už to znamenalo cokoli. Zadní okénka byla zamlžená a okno na straně řidiče spuštěné. Buď vůz nedisponuje klimatizací, nebo řidič doufal, že vítr pomůže posádce vystřízlivět. Dělali to tak všichni, které jsem přistihl za volantem opilé, ke všem kontrolám jsem ovšem přistupoval bez předsudků a s otevřenou myslí.

Z okénka vykoukla hlava opřená o paže. Žena se s mírným úsměvem dívala, jak se blížím, a mžourala přitom do slunce.

„Málem jste mě kousek zpátky smetla ze silnice,“ oznámil jsem, když tu náhle hlasitě bouchl výfuk. Otočil jsem se k němu. Auto vypadalo, že bude v posledním tažení.

„Omlouvám se, strážníku. Jen jsem na vteřinku odvrátila oči od silnice. Moc mě to mrzí.“

„Řidičský a technický průkaz, prosím.“

V hnědých očích se jí mihlo podráždění, přesto se sladce pousmála a odvrátila se, aby prohrabala přihrádku. Poté se natáhla po své kabelce, kterou měla položenou na předním sedadle vedle převržené květiny. Na vybledlé látce ležela rozsypaná hlína. Další kytky se povalovaly na podlaze, pravděpodobně spadly ze sedačky, a další tři stály vratce na kraji přístrojové desky.

Převzal jsem si od ní dokumenty. Kalifornie. Že mě to nepřekvapuje. Všichni magoři jsou z Kalifornie.

„Haven Torresová z Los Angeles,“ přečetl jsem.

„To jsem já.“ Zářivě se usmála a znovu se odvrátila, aby narovnala převrácenou kytku vedle sebe. Všiml jsem si, že mezi opálenými stehny má vklíněný zplihlý kaktus.

Zadíval jsem se na něj. V životě jsem neslyšel, že by kaktus mohl zplihnout.

„Co je s vaším… kaktusem?“

Zamračila se. „No, má jenom žízeň. Hodně velkou žízeň.“

Mohl bych na to odpovědět hned několika nevhodnými dvojsmysly a mučilo mě, že té příležitosti nevyužiju, byl jsem ovšem v práci.

Sklonil jsem se k ní, posunul si sluneční brýle a nakoukl na zadní sedadlo. Při pohledu na tu džungli jsem se zamračil. „Co je to?“

„Rostliny,“ vysvětlila.

„Ano, to vidím, že to jsou rostliny.“

„Konkrétně se jedná o dvě palichy, dvě dracény, jeden filodendron, kroton a tamto je břeslenec dávivý,“ dodala, spustila prst, kterým ukazovala na zadní sedadlo, a pyšně se na mě usmála.

Přimhouřil jsem oči. Vůbec jsem netušil, co to právě řekla, nepřipadalo mi to však důležité. Panebože, kytky měla úplně všude. „Brání vám ve výhledu. Není divu, že jste do mě málem narazila.“

„Aha…“ Na okamžik odvrátila zrak. Z drdolu se jí uvolnil kaštanový pramínek a spadl jí podél tváře. „No, raději bych všechny ty kytky odstěhovala nadvakrát, ale… v zahradnictví by je vyhodili, kdybych je neodvezla ještě dneska.“ Pronesla to tak pobouřeně, jako by se vyhodit rostliny rovnalo vraždění štěňátek.

Zahradnictví. V Pelionu je jenom jedno, a to Fern Alley Botanicals, které se nachází asi osm kilometrů od místa, kde jsme právě stáli. Kdo ví, kolik chodců cestou málem srazila?

Vzhlížela ke mně s očekáváním v očích, s jiskrou, která mohla značit nervozitu, tušil jsem však, že ve skutečnosti pramení z jejího pobouření.

Chvíli jsem zvažoval, co s ní, a plácal se jejími doklady do dlaně. „Mohl bych vás propustit jen s varováním a riskovat, že znovu pojedete jako šílenec. Nebo bych vám mohl dát pokutu a ochránit občany Pelionu, kteří spoléhají na to, že jim zajistím na ulicích bezpečí. Co z toho myslíte, že si vyberu, Haven z Kalifornie?“

Jiskra zesílila. Žena přimhouřila oči. V tu chvíli mi připomínala mou neteřinku.

„Ahaaa, chcete hrát. Mám hádat!“ Zamyšleně si poklepala prstem na stisknuté rty. „Pod tlakem moc dobře nefunguju, takže tohle bude těžké. Hmm. Co z toho si vyberete? Co z toho si jenom vyberete?“ mumlala. Náhle zvedla ukazovák a vzhlédla ke mně. „Podle mě si vyberete to, co uspokojí vaši žízeň po moci.“

Málem jsem se zasmál, avšak potlačil jsem to. Zvuk, který se mi vydral z hrdla, jsem překryl kašlem. Pobavení se ve mně bilo s podrážděním a špetkou údivu.

Pomalu jsem si sundal sluneční brýle, uložil je do náprsní kapsy košile a dlouze si ženu prohlédl. „Už jste někdy měla co do činění s policií, Haven z Kalifornie? Máte nepříjemné zkušenosti, kvůli kterým jste nepřátelská vůči ochráncům zákona?“

„Ne. Klidně si zkontrolujte můj trestní rejstřík. V životě jsem nedostala ani pokutu za překročení rychlosti. Pokud si dle vašeho moudrého profesionálního názoru zasloužím pokutu za svůj přečin, bude moje první. Nemám žádné negativní zkušenosti s policií, jen si myslím, že pro vás musí být náročné vykonávat práci, kvůli které si neustále myslíte o lidech to nejhorší. Vy sám musíte být naprosto dokonalý, strážníku –“ Zamžourala na moji jmenovku. „– Hale.“

„Náčelníku.“

„Náčelníku,“ zopakovala. Z drdolu se jí uvolnily další kadeře a spadly jí podél tváří, jako by tím protestovaly proti celé téhle situaci. Nemohl jsem se rozhodnout, jestli je krásná, nebo ne. Určitě nebyla typ, který mě obvykle zaujal. Ne že by na tom záleželo. Rozhodl jsem se, že si na nějaký čas dám od žen klid. Tahle žena však vypadala stejně divoce jako změť listů a lián, které zabíraly skoro celou kabinu jejího auta. Několik dlouhých vteřin jsme na sebe jen hleděli. Najednou jsem měl sto chutí se na tuhle přidrzlou ženu usmát. Její sarkasmus a cynismus mi neunikly. Sám bych o nich mohl psát celé učebnice. Vím, jak manipulovat se slovy. Tahle žena to však nedělala proto, aby zranila, spíš to myslela jako… výzvu.

Zajímavé.

Já jimi uměl jen ranit.

Na druhou stranu jsem se učil od nejlepší z nejlepších.

Narovnal jsem se. A dost, proč jí to toleruju?

„Některé z těch rostlin tu budete muset nechat,“ oznámil jsem jí.

Dotčeně vytřeštila oči. „Nemůžu je jen tak nechat u krajnice! Musím do práce. Takhle bych si pro ně mohla přijet až pozdě večer.“

„Jsou to kytky. Můžete je nechat u krajnice, pokud díky tomu získáte lepší výhled bočními a zadními okny. Stanovuje to tak zákon.“

Odvrátila se ode mě a něco pošeptala směrem k zadnímu sedadlu.

Zarazil jsem se. „Vážně jste právě mluvila ke kytkám?“

Povzdechla si. „Živé věci do sebe nasávají energii okolí. Věřím, že cítí moje roztrpčení. Chci, aby žily a prospívaly, ne se dusily mojí úzkostí. Zvlášť když na mě budou muset počkat o samotě u krajnice.“

„Nasávají…“ Zadíval jsem se na ni. „A vy jste taky nasávala? Mám vám dát dýchnout?“

„Nepiju ani nefetuju.“ Znovu se ohlédla k zadnímu sedadlu. Najednou jí poklesla ramena. Na okamžik se zdálo, že se se mnou začne kvůli vyložení květin dohadovat, nakonec však pomalu a rezignovaně vystoupila. Skoro by mi jí bylo i líto, na druhou stranu ty kytky, které vypadaly, že mají smrt na jazyku, dostala zdarma .

„Večer by mělo pršet,“ prohlásil jsem trochu nelogicky.

Vytáhla jednu kytku v květináči ze zadní sedačky a pohlédla na mě.

„Vrátím se pro ně,“ slíbila, květináč mi podala a sklonila se pro další. Během několika málo minut přenesla dost kytek – stačilo pět – na krajnici a z bočních i zadních oken už měla volný výhled.

Vrátil jsem jí doklady. „Berte to jako varování. Bezpečnou cestu, Haven z Kalifornie.“

„Děkuju, náčelníku Hale z Pelionu. Děkuju za slitování.“

Jako bych měl koutek rtů zavěšený na nitce, za kterou právě někdo silně zatáhl. Zakašlal jsem do pěsti, abych úsměv zamaskoval. Pokývl jsem jí a vrátil se do svého auta.

4. kapitola

Haven

Gage Buchanan je nejlepší. Nejlepší! pomyslela jsem si zasněně, zatímco jsem se dívala, jak zvedl jednu svalnatou paži. Vyrýsované tělo měl napjaté a ztuhl na tak dlouho, že jsem si ten výjev vepsala do paměti a mohla po něm sáhnout, kdykoli jsem měla náladu snít .

„Je dokonalý,“ vydechl někdo, právě když se Gage dal do akce a podal míček, který skončil na opačné straně tenisového kurtu. Samozřejmě ho podal dokonale, protože sám byl naprosto dokonalý. Jeho soupeř se vrhl po míčku, zeširoka máchl a minul.

Odtáhla jsem se od pultu, o který jsem si s bradou v dlani opírala loket, a dívala se, jak na kurtu před fresh barem, v němž jsem pracovala, hraje Gage.

„Promiňte,“ omluvila jsem se dvěma dívkám, které se posadily u baru a jichž jsem si všimla až teď. Uslyšela jsem další třísknutí míčku o pálku. Utkání pokračovalo.

„V pořádku,“ ujistila mě blondýna a otočila se od kurtu ke mně.

Druhá slečna, hnědovláska, se na mě ani neobtěžovala podívat, kroutila hlavou ze strany na stranu a evidentně sledovala míček, který si vyměňovali Gage a jeho pohledný blonďatý soupeř.

„Broskev s mangem a lněnými semínky,“ objednala si roztržitě.

Věnovala jsem jejímu temenu okouzlující úsměv. „Jistě, bude mi potěšením. A pro vás?“ zeptala jsem se blondýnky.

„Misku s açaí. Ale bez jahod. Dostávám z nich kopřivku.“ Stáhla si brýle od Chanel z očí a přes jejich želvovinové obruby na mě pohlédla. „Minule vám tam nejspíš jedna utekla. Měla jsem pak hrozné svrbění.“

To mi připadá spíš jako osobní problém, který nemá s jahodami nic společného, neřekla jsem.

Vyčítavě na mě pohlédla, jako bych jí snad schválně vhodila jahodu do misky s açaí, abych nehezkou vyrážkou sabotovala její dokonalou pleť. Jen silou vůle jsem udržela profesionální úsměv.

„To mě moc mrzí,“ pověděla jsem jí sladce. „Raději vaši objednávku zkontroluju hned dvakrát, nebo raději třikrát, abych si byla jistá, že v ní není ani stopa po jahodách.“

„Výborně,“ odpověděla a otočila se ke kurtu, na němž si Gage právě vyklepával pot z dokonalých tmavých vlasů a šel k síti, aby si potřásl s protivníkem. Vyhrál. Jasně že vyhrál.

Opravdu byl nejlepší.

S povzdechem jsem se odvrátila a začala připravovat suroviny na objednávky těch dvou slečen. Zaslechla jsem, jak si něco zapáleně šeptají. Jejich tón mi prozrazoval, že právě někoho drbou. Neobtěžovala jsem se je poslouchat. Bylo mi jedno, o čem to mluví. Takových jako ony bylo v klubu dalších sto. Bohatých povýšených rozmazlenců, kteří jsou přesvědčení, že hodnotu místních zaměstnanců určuje jen to, zda jsou schopni splnit všechny jejich požadavky.

Právě tohle se mi na Gageovi líbilo nejvíc. Byl jiný. Nebyl jen pohledný. Ale dokonalý. Nejlepší. Laskavý. Měl bezchybné způsoby a upřímný úsměv. Každému, s kým mluvil, se díval do očí a s nikým nejednal povýšeně. Ani se mnou, náplavou pracující ve fresh baru. Moc jsem toho o něm nevěděla – jen že je členem exkluzivního golfového a tenisového klubu, v němž přes léto pracuju – ale i to málo stačilo.

Postavila jsem před dívky sklenici se smoothie a misku s açaí bez jahod, připsala jim objednávky na účet a začala stírat pult, jak jsem byla zvyklá, když náhle bruneta prohlásila: „Tohle léto bude boží. Zvlášť když je Gage singl.“

Tak jo, tohle jsem chtěla slyšet. Srdce mi zaplesalo. Singl. Pomalu jsem se i s utěrkou přesunula podél baru blíž k dívkám a nastražila uši. Gage je nezadaný. Hmm. Zarazila jsem se. I kdyby si mě všiml, těžko bychom spolu mohli mít dlouhodobý vztah – tímhle městečkem na břehu jezera jen projíždím – komu by ale uškodil menší letní románek? Je snad špatně, že chci najít štěstí – byť dočasné – po boku nádherného, laskavého a nezadaného muže?

Ne, není.

Být neustále na cestách rozvoji osobního života zrovna nenahrává. Nebo za to třeba může jen můj psychický stav. Tak jako tak jsem s mužem už dlouho nic neměla.

„Travis je prý taky najednou volný.“

Uch. Gage. Mluvte dál o Gageovi.

„Vážně?“ vydechla druhá dívka. „Byla jsem přesvědčená, že ho ta jeho klofla už natrvalo.“

„Ne. Nevím, co se stalo, ale prý někdo z nich toho druhého podvedl.“

Ta druhá holka si ne zrovna elegantně odfrkla. „To je snad jasné, kdo koho podvedl. Phoebe ho zbožňuje, i když co přišel o Pelion, spadl na společenském žebříčku asi tak o deset stupínků.“

„To jo. Phoebe prý odjela za sestrou na Floridu. Podle mě má zlomené srdce a odjela pryč, aby se vzpamatovala. No, aspoň se vrátí s božím opálením.“

„Megs! Chelsea!“ vykřikla holka v prťavých černých bikinách a oběma dívkám u pultu zamávala.

S úsměvem jí taky zamávaly, blondýna jménem Megs však přitom tiše zamumlala: „Bože, tohle je vážně hrozná mrcha. A od loňského léta přibrala dobrých deset kilo.“ S uchechtnutím zvolala: „Ahoj! To se na tebe podívejme. Moc ti to sluší! Hned jsme u tebe.“

Bože, vážně nemám ráda holky, které mě nutí, abych neměla ráda holky. Ty dvě si posbíraly věci, vstaly a odběhly za svojí „kamarádkou“.

S povzdechem jsem se otočila k přípravnému pultu a mixér, který jsem právě použila, odnesla do dřezu na konci linky.

„Vodu, prosím.“

Otočila jsem se a spatřila tmavovlasého muže, který se právě zády ke mně s očima upřenýma někam do dálky posadil a luskl na mě.

Luskl…

Na mě.

Abych mu přinesla vodu.

Tiše jsem zavrčela, nasadila úsměv a došla k němu.

Panečku, tenhle klub úplně přetéká okouzlujícími členy.

„Co vám můžu nabídnout?“

Očividně nebyl tak tupý, aby přeslechl můj sarkasmus, protože odvrátil pozornost od toho, na co právě zíral v dálce, a stočil ke mně povědomé oči v barvě whisky.

Zmatek – a tíha jeho pohledu – mi na okamžik vzaly dech i slova. Kde jsem jenom ty oči už viděla?

„Náčelník Hale,“ vzpomněla jsem si.

„Haven z Kalifornie.“

„Ráda vás vidím.“

Předloktím si otřel pot z čela. Na sobě měl sportovní kraťasy a hluboce vykrojené volné šedé tílko s tmavými skvrnami od potu. Podle všeho právě docvičil. Na pult položil zalaminátovanou kartičku VIP člena klubu.

Tipovala jsem ho na mocí opilého poldu.

A on se z něj vyklubal zazobaný snob.

Může být člověk obojí?

Pochybuju. Ty dvě identity spolu nemají moc společného. Třeba mi ale zrovna tenhle člověk dokáže pravý opak. Zajímavé.

Ne všichni se dají zaškatulkovat, Haven.

Z miniledničky s prosklenými dveřmi jsem vytáhla vodu a postavila ji před něj na pult.

„Můžu vám kromě vody nabídnout i něco jiného, co by vám mohlo pomoct vybudovat svaly?“ zeptala jsem se sladce.

Maličko přimhouřil oči a naklonil hlavu. Úplně stejně se na mě díval na krajnici potom, co prakticky zavraždil kytky, které jsem se snažila zachránit. Prohlédl si levou paži, jako by nad mým návrhem přemýšlel. Musela jsem uznat, že paže to byla opálená a krásně vyrýsovaná, nedala jsem však nic najevo a udržela nezaujatý výraz.

„Podle vás nemám slušné svaly?“ Opřel se pažemi o linku a lehounce je zatnul, jako by k tomu nebyl ten samotný pohyb určen.

„To ne, ne, ne. Jsou –“ Odmlčela jsem se. „– dostatečné .“ Do toho slova jsem vetkala velkou dávku zklamání.

Zacukal mu koutek. Pomalu se narovnal a zamyšleně na mě pohlédl. „Už jste dneska stihla někoho málem srazit?“

„Dneska ne.“

„Jak jsou na tom vaše rostliny?“

„Nevím. Když jsem se pro ně vrátila, už tam nebyly.“

Se stisknutými rty přikývl. „To je vážné. Měla byste nahlásit únos. Určitě si váš případ budou chtít převzít federálové.“

„Klině si vtipkujte, jak je libo, ale ty rostliny můžou být právě teď v rukou úplného šílence – nebo šílenkyně – a nesnesitelně trpět.“