Thor a rukavice síly

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Julio Fajardo

Thor a rukavice síly – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Original title: THOR y los guanteletes del poder

© Julio Fajardo of the text

© Juan Carlos Moreno of text of Viking world

© Juan Venegas for the cover illustrations

© Diego Olmos for the interior illlustrations

© 2019, RBA Coleccionables, S.A.U.

© Of this edition: Albatros Media, a.s., 2022

Translation © Ludmila Mlýnková, 2022

Translation © Olga Macíková, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-264-4485-5

ISBN e-knihy 978-80-264-4507-4 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4508-1 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4506-7 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Hlavní postavy

Bohové

Thor – bojovný bůh, prvorozený syn boha Ódina, Otce veškerenstva, a obryně Jörd. Je to bůh hromu a majitel mocného kladiva Mjölnir.

Loki – syn obra a bohyně. Je to bůh mrštného jazyka a svůdce, který vymýšlí lsti, ze kterých by mohl mít prospěch, ale které většinou nedopadnou dobře.

Ódin – je hlavní bůh, zvaný Otec veškerenstva, který nastolil řád ve vesmíru. Ze svého trůnu zvaného Hlidskjalf dozírá na svět, který obývají Ásové, rod bohů z jeho krve.

Freya – bohyně z Vanaheimu. Je nejkrásnější a nejvýznamnější bohyní všech devíti světů. Bývá označována jako bohyně plodnosti, lásky a krásy, ale je i největší znalkyní magie seid. V Ásgardu jí patří kraj Folkvang, který dostala darem od Ódina.

Heimdall – je adoptivní syn boha Ódina a devíti matek, které ho krmily krví divokých prasat. Díky jeho mimořádné vnímavosti ho otec pověřil hlídáním brány do Ásgardu, která se nachází na konci duhového mostu zvaného Bifröst.

Obři

Geirröd – obávaný obr, jehož sídlem je palác Geirrödargardar. Je znám jak svou ctižádostivostí a podlostí, tak i znalostí magie.

Gjalp a Greip – obryně výjimečné síly, dcery Geirröda.

Gríd – obryně, neobyčejně zručná ve výrobě zbraní. S Ódinem počala boha Vídara.

—1—
Nezkrotitelná síla

prostřed noci proťal tmavou oblohu záblesk, který na okamžik osvětlil i ty nejzapadlejší kouty v údolí. Z Thorovy ruky právě vylétlo kladivo Mjölnir, jeho nejsilnější a nejúžasnější zbraň. Rozčíslo nebe nad Thrudheimem takovou silou, že dlouhotrvající blesk zalil mléčným světlem vše na dohled. Nebylo se čemu divit, Mjölnir v sobě totiž dokázal zkoncentrovat běsnění nespočetných bouří, které bůh hromu Thor přivolával.

Thor zklamaně přitáhl k tělu svalnatou paži. V měsíčním svitu se na skále a trávě pod jeho nohama odrážela silueta jeho mohutné postavy. Chystal se vymrštit kladivo směrem k nebeské klenbě, a dokonce už udělal pár kroků, aby do hodu vložil co největší sílu. Prsty stále ještě svíral Mjölnir, který mu však z dlaně vyklouzl sám. A nejen to, dokonce se vznesl do závratné výšky nevídanou rychlostí, z níž se Thorovi málem zatočila hlava.

„Zatraceně!“ zaláteřil Ódinův syn, vědom si toho, že kladivo nenabralo směr, kterým ho pravačkou hodil. A ještě ke všemu je mu úplně jedno, jaké úsilí Thor do pokusu vložil.

Mjölnir stoupal na obloze stále výš a výš, až se Thorovi ztratil z dohledu. Bůh hromu vytušil, že ona zář na nebeské klenbě není nová hvězda, ale jeho kladivo. Když Mjölnir dosáhl nejvyššího bodu, objevily se vedle něj dva temné mraky, černější než noční obloha, které se k sobě přibližovaly, jako by byly přitahovány nezvladatelnou silou. Když do sebe narazily, obrovský výboj bílého světla ozářil i to nejodlehlejší místo onoho kraje.

V tu chvíli se horami Thrudheimu rozlehl zlověstný rachot, jako by v útrobách země právě vybuchla obrovská masa kamenů a žhavé lávy. Thor měl pocit, že i v něm něco explodovalo. Možná to bylo kvůli neodbytné touze, aby poznal všechna tajemství svého kladiva a aby se ho konečně naučil dokonale ovládat.

Právě to byl důvod, proč se rozhodl vyrazit z paláce v pozdních nočních hodinách a dojít na předem vyhlédnuté vzdálené a opuštěné místo. Činil tak už několik dní, protože se chtěl v klidu zdokonalit v ovládání Mjölniru. Prováděl mnohá cvičení, která by nepochybně zvládl se zavřenýma očima a bez velké námahy, kdyby se ovšem jednalo o jakoukoliv jinou zbraň. Velmi dobře věděl, že pokud by se dokázal s Mjölnirem sladit, kladivo by přijalo za své jeho myšlenky a přesně reagovalo na jakýkoliv projev Thorovy vůle. Bral tento trénink tak vážně, že měl na sobě i oděv, který by si oblékl do válečné vřavy: kabátec z tmavé kůže a přes něj šupinovou zbroj, která byla tak těžká, že když ji vyrobili, museli ji donést do Bilskirniru tři kováři.

Když už hodnou chvíli kráčel rázným krokem, dorazil Thor konečně do vyprahlého a neobydleného údolí, jehož úbočí byla lemována tisíciletými nánosy horniny. Na tak bohem zapomenutém místě nemohl ublížit živému tvoru, i kdyby nad kladivem ztratil veškerou kontrolu.

Poté co znovu upřel zrak na oblohu a viděl, že zář vydávaná Mjölnirem je intenzivnější, vytušil, že kladivo začalo klesat, proto bleskurychle vyběhl na nejbližší kopec. Bez přemýšlení se vší silou odrazil, aby se udržel ve vzduchu co nejdéle. Chtěl zachytit kladivo do ruky ještě předtím, než on sám dopadne na zem. Měl v úmyslu porovnat svou vlastní sílu s energií, kterou kladivo nasbíralo během volného pádu, a kdyby se přitom opíral nohama o pevnou zem, byl by oproti Mjölniru ve výhodě.

Vypadalo to, jako by Thora jeho titánské úsilí vyneslo až nad vrcholky okolních hor. Hodnou chvíli se zdálo, že pluje vzduchem ve stavu beztíže a přitom pozoruje, jak se kladivo řítí střemhlav dolů.

Ve chvíli, kdy se Mjölnir ocitl zhruba stejně tak vysoko jako on, Thor rozevřel dlaň pravé ruky a připravil se na to, že bude muset snést velkou zátěž a ztlumit očekávaný náraz. I když v duchu počítal s možností, že kladivo dopadne příliš rychle a nepodaří se mu ho zachytit, v klíčovém okamžiku pocítil, jak ho zachvátil nečekaný pocit úzkosti, který projel jeho tělem jako ostří nože. Neznámá síla ovládla jeho ruku a dodala jí na mohutnosti, aby ji mohl nastavit tak, jak bylo třeba. Kladivo mezitím překotně klesalo k zemi a jeho pád doprovázelo ohlušující svištění, jako by lukostřelci právě vystřelili tisíc šípů najednou.

Když topor narazil do Thorovy dlaně, pocítil takovou bolest, až si na okamžik pomyslel, že mu Mjölnir utrhl všechny prsty. Po chvíli však utrpení pominulo stejně tak rychle, jak se objevilo. Boha hromu napadlo, že mu tím Mjölnir chtěl dát výstrahu nebo se snažil naznačit, jaké útrapy by mu mohl způsobit, kdyby se někdy zpřetrhalo ono bratrské pouto, které je prazvláštním způsobem pojilo.

Ačkoliv se Thor odrazil vší silou, jaké byl schopen, v rozhodujícím okamžiku nedokázal kladivu zabránit v pádu. A jako by to nestačilo, Mjölnir táhl teď Thora k zemi mnohem rychleji, než kdyby klesal jenom váhou vlastního těla. Než oba dopadli na zem, stačil se Thor pouze natočit tak, aby svým tělem zbrzdil náraz kladiva do země a zmírnil jeho zničující sílu. V tu chvíli se z prohlubně vzniklé po dopadu Mjölniru rozběhly do všech stran nespočetné praskliny, kterými z útrob země začaly tryskat proudy ledové vody. Netrvalo dlouho a staly se z nich řeky. Od té doby protékaly tyto řeky s nebývale studenou vodou i těmi nejvzdálenějšími místy Thrudheimu.

Ze stovky sálů v paláci Bilskirniru nebyl snad jediný, do kterého by Thor oné noci nezabloudil, aby se zbavil vnitřního neklidu. Po návratu z odlehlého údolí se bez zjevného důvodu potuloval komnatami stejně jako uschlý list, se kterým si pohrává vítr. Služebnictvo se mu klidilo z cesty ze strachu, že opět dostane jeden ze svých záchvatů vzteku, protože poslední dobou byl bůh hromu mimořádně popudlivý. V mládí byly jeho návaly prchlivosti a zlosti vyhlášené a teď se zdálo, že se znovu přestává ovládat, což Thorovi na klidu nepřidalo. Dost možná ale nikdy nepřestaly být součástí jeho povahy.

Pravdou však bylo, že od té doby, co od mistrů trpaslíků ze Svartalfaheimu dostal darem kladivo, se jeho vznětlivý temperament zklidnil. I když ho Mjölnir ještě zcela neposlouchal, bylo zřejmé, že mezi Thorem a jeho zbraní vzniklo pevné pouto, které podivuhodným způsobem umocňovalo ty nejlepší vlastnosti jednoho i druhého. V Thorových rukách získalo kladivo mnohonásobně větší sílu a bylo schopné rozdrtit skály a přivolat bouře, které odrážely změny nálad boha hromu. Thor postupně začal chápat, jak obrovskou mocí kladivo disponuje. Stal se rozvážnějším a vyrovnanějším, což se projevilo na způsobu, jakým mluvil, a dokonce i na jisté přívětivosti v jeho pohledu. Nicméně oné noci nebylo po Thorově vnitřním klidu ani památky, ovládal ho vztek a pocit bezmoci kvůli nevydařenému pokusu, který právě absolvoval.

„Mjölnir táhl Thora k zemi mnohem rychleji, než kdyby klesal jenom váhou vlastního těla.“

Mezitím rozjařilá skupinka mladých bohů popíjela medovinu v jednom z méně honosných salónů Bilskirniru. Hlavní slovo měl Thorův bratr Baldr*, jehož bílé vlasy mu zářily kolem hlavy jako svatozář. Bůh hromu zaslechl jejich hlasitý smích, který vycházel z odlehlé chodby paláce. Ono místo bylo jen spoře osvětleno pochodněmi a temná zákoutí přímo vybízela k nestoudným řečem a bujarému veselí. Lavice i stůl byly sbity z rozpůlených smrkových kmenů. Na stole se povalovalo pár rozbitých keramických talířů, zbytky kůže a okousané kosti pečeného selete a jehněte.

„Vy jste ještě tady?“ obořil se na ně hned ode dveří pán paláce.

„Thore!“ zvolali pijáci téměř jednohlasně ztěžklými jazyky. Posunky ho vybídli, aby se k nim přidal.

Rozmrzelý Thor usedl do čela stolu a jedním máchnutím ruky shrnul na podlahu zbytky hostiny, které měl na dosah. Aniž by ho o to musel požádat, podal mu Baldr plný roh medoviny, který bůh hromu několika mohutnými loky vyprázdnil. A po něm mnoho dalších.

I když se přítomní předháněli ve vyprávění historek o vyhraných bitvách a udatných činech, které mnozí už znali nazpaměť a ke kterým vždy přibyl nějaký vybájený detail, Thor jim dal okamžitě najevo, že na podobné řeči nemá myšlenky, a požádal je, aby byli zticha. A tak dlouho popíjeli beze slov, dokud alkohol Thorovi nezvedl náladu. Aniž si to uvědomoval, vybíjel si pak nahromaděný vztek výzvami k soupeření – počínaje soutěží v páce bez zvednutí lokte ze stolu –, ve kterých bez známky úsilí porazil všechny protivníky. Když konečně za úsvitu přestali popíjet a bez valné chuti se rozešli, bylo to jen díky Sifině předvídavosti. Po probuzení ji totiž napadlo ukrýt veškerý alkohol, který ještě po jejich pijatyce v paláci zbýval. Thor opustil palác zároveň s nimi, snad s úmyslem pozorovat z blízké hory východ slunce.

Když se pak Thor kolem poledne probudil, ležel ve stínu rozložitého ořešáku poblíž svého sídla. Podíval se do koruny stromu a uviděl na nejnižší větvi sedět černé havrany Hugina a Munina. Proto ho nepřekvapilo, že po chvíli spatřil svého otce, který se vydal na procházku, aby zkontroloval budoucí úrodu na polích. Jak ovšem bylo Ódinovým zvykem, bylo možné, že měl v úmyslu něco úplně jiného. Netrvalo dlouho a Ódin se zastavil poblíž místa, kde se Thor vzpamatovával z alkoholového opojení.

„Co tady děláš, synu?“ zeptal se ho hlasem plným něhy, zatímco se Thor sbíral ze země a vytřepával si z dlouhých vlasů stébla trávy. „Vidím, že máš za sebou divokou noc.“

Thor mu neodpověděl, jen si dlouze povzdychl a sklíčeně se rozhlížel kolem sebe. Na chvíli se nechal ovládnout důstojností onoho místa. Královská vznešenost hor a majestátní klid hlubokých hvozdů ho dojaly. Vyprávěly mu o jeho velikosti: o té, která mu byla dána do vínku jakožto Ódinovu synovi, ale i o té, která se od něj očekávala coby obhájce Ásgardu a ochránce lidí v Midgardu.

Bylo cosi uklidňujícího na přísném řádu, v jakém se střídaly divoce rostoucí louky a zoraná pole připravená k osetí. Na některých méně osluněných místech se ještě udržovala tenoučká vrstva sněhu. Nedaleko tekoucí řeka vydávala jediný slyšitelný zvuk – uklidňující šplouchání vody, která narážela na vyčnívající kameny a rákosí, jež lemovalo její břehy.

Thor hleděl na hory, jako by s nimi chtěl sdílet cosi, co sám nedokázal slovy vyjádřit. Na okamžik zavřel oči a pak se obrátil k Ódinovi.

„Bojím se, že toho všeho nejsem hoden,“ hlesl zahanbeně.

Ódin se zamračil, ale pak s porozuměním položil ruku na Thorovo rameno.

„Můj milý synu, během onoho dobrodružství v Jötunheimu, které se ti pořád honí hlavou, jsi musel čelit kouzlům, s jakými ses ještě nikdy nesetkal. Cílem cesty, na kterou jsem tě vyslal, bylo zjistit, jak mocná jsou, a tohoto úkolu ses zhostil na výtečnou.“

„Možná je to tím kladivem,“ řekl zamyšleně Thor a vytáhl z pouzdra na opasku Mjölnir, který předtím zmenšil, což byla jedna z podivuhodných vlastností jeho kladiva. Thor ho zlehka zvedl a v jeho ruce okamžitě nabylo své obvyklé velikosti.

„Ještě pořád sis na něj úplně nezvykl?“ zeptal se ho Ódin.

„Právě naopak, otče. Mám pocit, jako by Mjölnir byl mou prodlouženou rukou a stal se součástí mých smyslů i mé vůle.“

„A co tě tedy zneklidňuje? Velmi dobře si vzpomínám na den, kdy jsi ho poprvé použil v boji s obrem, který se najednou objevil v našem domě. Ještě nikdy jsem tě neviděl bojovat s takovou rozhodností.“

„A to je právě ono, otče. Když dojde na souboj, mám občas dojem, že to nejsem já, kdo ovládá Mjölnir. Připadá mi, jako by to byl on, kdo řídí mé pohyby a dává pokyny mému tělu. Kladivo v sobě skrývá neuvěřitelnou sílu a mně se zdá, že ji stále ještě nedokážu kontrolovat. Mjölnir ví, jak co nejlépe využít můj hněv, a když ho držím v ruce, společně máme sílu, jejíž hranice zatím neznám. Jenže pořád cítím, že ne vždy jsem to já, kdo poroučí.

Thor rezignovaně přitáhl k tělu ruku, ve které třímal kladivo. Rozevřel dlaň, natáhl prsty a nechal kladivo padat k zemi, stejně jako když si někdo dopřeje šťavnatého ovoce a pecku pak upustí na zem. Mjölnir opravdu spadl, ale klesal podivuhodně pomalu, jako by náhle zhoustl vzduch. Když se konečně dotkl trávy, ani na okamžik se nezastavil, ba právě naopak. V neměnném rytmu provrtával do země jámu stejného tvaru jako on sám.

Thor se nad ní bez nejmenší známky překvapení sklonil, prohrábl si nejdelší prameny svého vousu a prohlížel si Mjölnirovo dílo. Na jeho tváři se objevil náznak úsměvu. Ani se nezlobil, spíš ho pobaveně napadlo, že pokud se mu nepodaří kladivo zastavit, bude hloubit díru do země snad do konce věků. Ono rozverné počínání Mjölniru však rozhodně nebylo na jeho pokyn.