Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kristen Callihan: Sladký nepřítel

Vydání první

Copyright © 2021. MAKE IT SWEET by Kristen Callihan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2552. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Make It Sweet vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Caroline Teagle Johnson

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1932-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1933-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Kristen Callihan

Sladký nepřítel

Věnováno všem,

kteří potřebují trochu útěchy.

Prolog

Lucian

V pěti letech jsem svým rodičům řekl, že chci létat. Jak jsem se měl brzy dozvědět, mí rodiče by se mohli přetrhnout, jenom aby mi udělali radost. Mou prosbu vzali smrtelně vážně a domluvili nám let v malém letadle.

„No,“ zeptal se mě táta na zadním sedadle hlasitého třesoucího se letadla. „Jak se ti líbí létat?“

Bylo to fajn, to bezesporu, jenže jsem tam akorát seděl. Letělo letadlo, ne já. Rodiče moje odpověď zmátla, a tak to nechali být. Já ne. Toužil jsem létat. Cítil jsem tu potřebu hluboko v kostech, ačkoli jsem sám netušil proč. A navíc jsem netušil, jak toho cíle dosáhnout.

O dva roky později mě táta jen tak z plezíru přihlásil do hokejového týmu. Zavázal jsem si brusle a učil se. Zesílil jsem, zlepšil se, zrychlil.

Až tehdy mi to došlo. Ve vzduchu nikdy sám nepoletím. Na ledu však ano.

Na ledu.

Led jsem si zamiloval. Led se stal mojí milenkou – krutou, studenou, krásnou, brutální, potřebnou. Znal jsem ji do nejintimnějších detailů – její svěží vzduch, neúprosný chlad, všemožné zvuky, které vydává, i podporu, které se mi od ní dostávalo, kdykoli jsem se svíjel a klouzal po jejím těle.

Od první vteřiny jsem se do ní zamiloval. S ní jsem se cítil svobodný. Dala mi životní cíl.

Na ledu jsem létal. Nešlo o bezcílné plachtění. Létal jsem tak rychle a mrštně, až jsem se z muže z masa a kostí proměnil v něco jiného: v samotného boha.

Létat po ledu se mi líbilo tak moc, že bych se možná býval vydal jinou cestou, třeba se dal na dráhu rychlobruslaře. A ve svém volnu jsem dělal právě tohle – bruslil po ledu ještě rychleji a rychleji.

Pouhé bruslení mi však nepřinášelo výzvu, kterou jsem potřeboval. Tu mi dopřál hokej.

Bože, jak já hokej miloval. Miloval jsem na něm úplně všechno. Klapání hokejky o led, její třes, když se srazila s kotoučem. Samotná hra ke mně promlouvala, šeptala mi do ucha i ve spánku – moje tělo hučelo, jako bych byl ještě stále na kluzišti.

Viděl jsem v duchu vzorce a způsoby hry. Postaral jsem se, aby se staly skutečností, ukázal jsem je světu. Pokud je bruslení jako létání, pak dobrý hokej je jako tanec. Měl jsem pět tanečních partnerů. A když jsme se spolu dali do práce? Výsledkem byla úplná poezie. Krása na pohled.

Není nad to, když posíláte puk po ledu, když si klestíte cestu kupředu a pak hbitým pohybem pošlete sušenku přímo do košíku. Stojí mi z toho. Pokaždé.

Hokej mě definoval. Byl jsem centr. Kapitán. Dvojnásobný vítěz Stanleyova poháru – poprvé jako ten nejmladší kapitán, který kdy mohl do té nádherné obludnosti vyrýt svoje jméno. Vítěz Calderovy trofeje i trofeje Arta Rosse… a tak bych mohl pokračovat.

Jde o to, že hokej byl můj život.

A že to byl zatraceně dobrý život. Můj tým jel jako dobře promazaný stroj, nebyl mezi námi jediný lenoch, který by nás táhl ke dnu. Dostali jsme se do play-off a razili si cestu k dalšímu poháru. Čekalo nás jasné vítězství.

Kluci to věděli. Něco bylo ve vzduchu – určité napětí, které lechtalo na kůži a prosáklo do kloubů, až jsme nedokázali chvíli posedět. Takhle jsme se cítili i předtím. A vyhráli jsme.

Oblékali jsme si výstroj a zvlášť Brommy měl veselou náladu. Velkou rukou mi zacuchal vlasy.

„Roste ti z nich parádní salát, Ozzy. Nechceš na to zálivku?“

Ze začátku mi všichni říkali Ozzy s odkazem na mé příjmení Osmond. Pak to zkrátili na Oze – podle Čaroděje ze země Oz. Jako že sotva jsem se dostal ke kotouči, začala se dít učiněná kouzla.

Nevšímal jsem si bílých jiskřiček, jež se mi míhaly před očima, ani motání hlavy, které mi – na okamžik – způsobil Brommy svým hrubým gestem, a na oplátku ho plácl po hlavě.

„Ne všichni si musí svoje kadeře gelovat, Zlatovlásko. Na druhou stranu ty potřebuješ na ten svůj květák litry gelu.“

Pár kluků si pobaveně odfrklo. Brommy se zeširoka zazubil a přes mřížku chrániče mi tak ukázal mezeru, kde kdysi míval pravý řezák. Kdybych si vyrazil zub já, hned bych zašel k zubaři a nechal si udělat nový. Brommy tu mezeru však rád vystavoval na odiv. Obří obránce na levé straně věřil, že díky tomu vypadá ještě nebezpečněji.

Taky rád vykládal ženám, že chytil do zubů sušenku. Ten hodně špatný dvojsmysl ho pokaždé rozesmál. Ženy mu ovšem na ty jeho vtípky skákaly, proto jsem jeho způsob lovu nijak nekritizoval.

„Ne všichni můžou být takový hezouni jako ty, kapčo.“ Zvedl medailon se svatým Šebestiánem, který nosil na krku, dvakrát ho políbil a zastrčil zas pod dres. Těžko bych mu mohl jeho rituál vyčítat – já si zas oblepoval hokejky. Kdyby to udělal někdo jiný… No, nikomu jinému bych to nedovolil. Ani se jich nikdo nesměl před utkáním dotknout. Nepřicházelo to v úvahu.

„Ale kuš. Hezoun je tu Linz.“ Proto jsme mu taky přezdívali Šeredo. Jak jinak.

„Linzovi ovšem žádná nádherná baba neslíbila, že ho bude navěky milovat.“ Brommy do mě se širokým úsměvem dloubl.

Na rty se mi taky dral úsměv. „To je fakt.“

Moje snoubenka Cassandra byla nádherná. Milovala hokej a měla ve všem stejný vkus jako já. Nikdy jsme se nehádali. S ní byl můj život snazší. O všechno se starala, abych se mohl zajímat jenom o hokej. Její slova. Velmi jsem si jich cenil.

Ženit jsem se neplánoval, ale s Cassandrou to bylo tak na pohodu, že když se zeptala, jestli bychom to mohli hodit na papír, řekl jsem si, proč ne? Větší pohodářku abych pohledal. Cassandra byla třešničkou na dokonalém zmrzlinovém poháru mého života.

Kluci si vyměnili několik dalších urážek. S Jorgenem jsme si oblepili hokejky, vyslechl jsem Mariovu předzápasovou hymnu „Under Pressure“ a držel se zatracený kus dál od našeho brankáře Hapa. Stačí na něj před utkáním byť jen promluvit a můžete si jít kopat hrob.

Duševně jsem byl připravený. Fyzicky jsem měl schopnosti vyšperkované k dokonalosti. Pod tím vším se ovšem přihlásil o slovo nový zvuk, tichý hlas, který jsem nechtěl slyšet. Ten otravný šepot jsem se snažil od svého posledního otřesu mozku ignorovat. Připomínal mi hlas mého doktora. Toho chlapa jsem nenáviděl.

Věděl jsem, že bych neměl nenávidět lidi, kteří se mi snaží pomoct, přesto jsem ho nenáviděl. Protože co do prdele asi tak ví? Snad svoje tělo znám líp než kdo jiný. Můj život byl dokonalý. To nic a nikdo nezmění.

A tak jsem ten zlověstný hlásek zahnal do stínů, kam taky patřil.

Vždycky jsem uměl potlačit věci, na kterých mi nezáleželo. Soustřeď se na cenu. Soustřeď se na hru. Nic víc. Jdi do toho s čistou hlavou a silným tělem.

Přesně na tohle jsem myslel i na samotném začátku utkání. Myslel jsem na to při každém zápasu.

Znovu se ten hlas ozval ve chvíli, kdy jsem vyrazil do útoku a kotouč se zadrhl u mantinelů. Poprvé v životě jsem ucítil skutečný strach. Stoupl mi do hlavy. Naježila se mi z něj kůže. Uběhl zlomek času. Sotva dvě vteřiny mezi životem, jak jsem ho znal, a katastrofou.

Prý se v nejhorších okamžicích vašeho života čas zpomalí. U mě tomu tak nebylo.

V jedné vteřině jsem bojoval o puk s ramenem přitisknutým k plexisklu, abych se tak chránil. A v další? První zásah mě dostal do otočky. Vzápětí do mě v plné rychlosti narazil obránce – dvoumetrová stokilová hradba svalů.

Hlava mi třískla o sklo. V lebce mi vybuchla bomba. A ten tichý hlásek? Ten už teď naplno řval jen dvě slova.

Hra skončila.

Opona spadla.

Emma

Život byl krásný. Smím to vůbec říkat? Občas jsem si tím sama nebyla jistá. Jako bych to tím, že si sama pro sebe řeknu, že jsem šťastná a že všechno, co jsem kdy chtěla, konečně pomalu zapadalo na své místo, mohla zakřiknout. K čertu s tím, žila jsem si dobře.

Roky jsem se snažila prorazit jako herečka – bože, když pomyslím na tu roli v reklamě, kde jsem hrála holku s průjmem a kterou jsem vzala z čirého zoufalství… Zkuste se o něčem takovém zmínit na rande a uvidíte, jak to půjde. A konečně jsem získala roli v úspěšném seriálu Temný hrad. Diváci si ten seriál zamilovali. A s tou rolí se okamžitě dostavila i sláva.

Na první schůzku hereckého týmu vzpomínám s láskou. Většina z nás byla nová. Byli jsme neznámé tváře, nedočkavé prorazit a nadšení, že nás vybrali. Naše režisérka Jess na nás hleděla vážně, avšak oči se jí leskly, no, neřekla bych, že přímo hrdostí, protože nás tehdy vůbec neznala, ale asi bych řekla vřelým pochopením a varovala nás.

„Využijte čas do premiéry a vyrazte mezi lidi. Věnujte se všemu, co vás baví. Protože až svět uvidí náš seriál, vaše životy se nenávratně změní. Soukromí bude otázkou minulosti. Kdykoli se ocitnete na veřejnosti, někdo si vás všimne.“

Můj herecký kolega Macon Saint si odfrkl. „Dobře, že jsem poustevník.“

Ten muž byl naprosto nádherný skoro až barbarským způsobem – asi proto ho obsadili do role válečníka a krále Arasma – kvůli odtažitému lesku v jeho očích jsem mu však uvěřila.

A pak se zamiloval. Věčně ubručený Macon Saint se změnil. Teď se na všechny usmíval a často se smál, jako by nedokázal svoje štěstí potlačit. Bylo to milé i otravné zároveň.

Otravné, jelikož jsem ještě nikdy nezažila vztah, v němž jste bez sebe štěstím, protože vám to váš partner často a velkolepě dělá. Chtěla jsem to poznat. Věřte mi, že chtěla. Zatím se mi však takový vztah vyhýbal.

Jess měla pravdu – nám všem se drasticky změnil život. S pomocí trochy plánování a trochy štěstí jsem se snažila si aspoň část soukromí udržet. Pořád jsem čas od času vyrážela ven, neměla jsem však jistotu, že mě lidé nechají na pokoji a že si mě někdo nevyfotí.

Na druhou stranu mě fanoušci milovali a roztomilé děti mě často žádaly o fotku, což mi vždycky připadalo vzhledem k ději Temného hradu trochu zvláštní, rozhodla jsem se však věřit, že je zajímá moje role princezny Anyi, a ne všechen ten sex a sekání hlav.

Tolik nadšená jsem už nebyla z úchyláků, kteří mě žádali o fotku a přitom se na mě skoro lepili. Naučila jsem se pózovat ramenem blíž k nim tak, aby si daný fanoušek nemohl „omylem“ sáhnout tam, kam by sahat neměl.

Život se mi změnil i v dalších směrech. Poznala jsem Grega, super sexy pohodáře a fotbalistu, který mě zároveň čirou náhodou i obdivoval – jeho slova. Greg mě ve všem podporoval, zároveň se mi nedržel v patách ani si nestěžoval na moji dlouhou pracovní dobu. Jeho program byl stejně napěchovaný jako můj, protože během sezóny často cestoval. Snažili jsme se však, aby nám to fungovalo.

Na konci třetí řady Temného hradu jsem se už ve své roli cítila příjemně a přirozeně. Princezna Anya byla neobyčejně populární. Lidé se často mě i Sainta vyptávali, jestli se Arasmus a Anya někdy vezmou. Doufali jsme, že do konce řady dostanou odpověď. Všechno tomu nasvědčovalo. Došli do citadely a Arasmus ji požádal o ruku.

Stačilo by, aby Anya nabídku k sňatku přijala, a konala by se svatba. Na práci na Temném hradě mě ovšem vždycky poměrně zneklidňovalo, že navzdory podepsaným dohodám o mlčenlivosti producenti a scenáristi asi z paranoidní potřeby po utajení tajili před herci první i poslední díly jednotlivých řad.

„Připravena?“ zeptal se mě Saint, když jsme se se scénáři v ruce usadili kolem stolu.

„Jako vždycky, milenče.“

Pobaveně si odfrkl. Navzdory Saintově odměřené povaze mě práce s ním upřímně bavila. Nebyl sobec a nikdy se nesnažil uzurpovat si scénu pro sebe. Všichni mí herečtí kolegové byli skvělí. Práce byla náročná, ale zvykli jsme si a stala se z nás něco jako rodina. Teda rodina, která se na plátně snaží zuby nehty navzájem zničit.

Když byli všichni připravení, začali jsme číst své části scénáře. Ke konci jsem začala blednout a prsty jsem měla jako led. Protože začínalo být naprosto jasné, že Anya zemře.

Seděla jsem tam, otupěle četla svůj text a palčivě vnímala soucitné pohledy svých kolegů. V poslední scéně Anye její a Arasmův úhlavní nepřítel usekl sekerou hlavu.

Až když jsem vyšla z místnosti a zavřela se o samotě ve svém přívěsu, který už nebudu příští rok obývat, konečně mi to naplno došlo. Byla jsem bez práce. Na místo, kde jsem byla upřímně šťastná, jsem už nepatřila. Moje vysněná role byla tatam.

Se zlomeným srdcem a vyděšená, co bude dál, jsem se vrátila domů. V islandském městečku, kde jsme právě natáčeli, jsem měla pronajatý byt. Greg za mnou přiletěl, protože jeho sezóna už skončila a tréninky zatím nezačaly.

Těšila jsem se, až si v maličké vaně dám dlouhou koupel a po ní se v posteli přitulím ke Gregovi, který mě nechá, abych se mu vybrečela na rameni, a ujistí mě, že všechno dobře dopadne.

Akorát že mi to nebylo přáno. Přemožená smutkem jsem zvuky, které z bytu vycházely, zaregistrovala, až když jsem byla skoro u nich. A jimi myslím Grega a mladou servírku, která nás obsluhovala předevčírem na večeři.

Vidět nahý zadek svého přítele, který přirážel mezi doširoka rozevřená stehna, bylo zvláštní. Tak takhle vypadá, když je na mně? Protože v tom případě musím přiznat, že přiráží divoce jako smyslů zbavený králík. Na druhou stranu mi tahle jeho metoda nikdy moc příjemná nebyla – kdykoli do mě bušil jak do kusu masa, jen zřídka jsem dosáhla orgasmu. Nezdálo se však, že by s tím jeho aktuální postelová partnerka měla problém. Poměrně nadšený jekot však utnula, sotva mě uviděla, a z obličeje jí zmizela veškerá barva.

Gregovi docela dlouho trvalo, než si uvědomil, že pod ním ztuhla – vždycky byl poměrně sobecký milenec. Když si toho konečně všiml, ohlédl se přes zpocené rameno, a aniž by se pokusil z té ženy svalit, sjel mě pohledem.

Na ložnici se sneslo ticho. Nebo spíš dopadlo jako ta sekera, protože proč ne? Sekery jsou očividně v kurzu. Greg dvakrát ztěžka polkl. Vypadal, jako by nevěřil vlastním očím, že jsem opravdu tady. Ve svém vlastním bytě.

Nakonec lehce roztřeseným hlasem oznámil: „Jsi doma brzo.“

Mohla jsem říct tolik věcí. Nebo je vykřičet. Nebo se rozbrečet. Cítila jsem se však otupělá. Naprosto otupělá. A tak jsem řekla to jediné, co v danou chvíli šlo. „Zvláštní, mně připadá, že jsem dorazila právě včas.“

A s tím se můj pečlivě vybudovaný život, na který jsem byla tak pyšná, rozpadl v prach.

1. kapitola

Lucian

V životě jsem se naučil jednu věc – nejlepším útočištěm pro zlomenou duši je náruč něžné ženy. Jasně že mě ani nenapadlo, že ženou, na kterou se obrátím, bude moje babička. Ano, má mě moc ráda. A ano, její sídlo Rosemont představuje dokonalé útočiště. Smutná pravda však je, že jsem neměl na koho jiného se obrátit. Moje snoubenka byla pryč, moje kariéra skončila a byl jsem zlomený.

Což znamenalo, že jsem vyrazil na Rosemont. Kde se po mně očividně vyžadovalo, že budu babičku poslouchat na slovo. Její prostřední jméno sice nebylo šťoura, ale mělo by být.

Svým komicky zpěvavým hlasem dokázala překřičet i údery mého kladiva. „Existuje takový báječný vynález, kterému se říká nastřelovačka hřebíků, titou.“

Potlačil jsem povzdech, odložil kladivo a otočil se k ní. Stála pod mým žebříkem s rukama na širokých bocích a na tenkých rudých rtech jí hrál vlídný, avšak mírně vyčítavý úsměv.

„Mám svoje kladivo rád.“

Oči jako zelené skleněné láhve se jí zaleskly. „Muž by neměl mít tak rád nástroj, který schovává před světem.“

Panebože. Tohle byl teď můj život – v němž skřípu zuby, kdykoli moje babička, pro kterou je stud cizí slovo, ucedí sexuální dvojsmysl.

„Potřebuješ něco, mamie?“

Nepodařilo se jí dostat se mi pod kůži, a tak s povzdechem svěsila ramena. Na sobě měla jeden ze svých hedvábných kaftanů, a když podrážděním rozhodila ruce, vypadala jako malá hlava, která trčí z oranžovo-modrého závěsu.

Potlačil jsem úsměv, protože jinak by začala vyzvídat, co se tak usmívám, a po zbytek dne by mi nedala pokoj.

„Pamatuješ si na Cynthii Maronovou?“

„Je mi líto.“

„Je to moje velmi drahá přítelkyně. Jednou ses s ní potkal, bylo ti pět.“

Typická babi. Má bohatý společenský život a pamatuje si každého, s kým se kdy setkala. Ani jsem se neobtěžoval ji upozornit, že ne všichni mají takový talent.

„Aha.“

Navíc jsem netušil, kam tím míří, věděl jsem však, že se k tomu nakonec dobere.

„Cynthia má vnučku Emmu,“ zamumlala babi tiše. „Chudinka to měla v poslední době těžké a potřebuje si odpočinout.“

„Snad sem nejede?“ Tohle není můj dům. Babi si může pozvat, koho bude chtít, ale krucinál – přijel jsem, abych byl od všech a všeho daleko. Včetně hostů.

„Ale jistě,“ odvětila babi. „Proč bych o ní asi jinak mluvila?“

Neměl jsem právo si stěžovat.

V Rosemontu našel útočiště každý, kdo to potřeboval. Obrovská hacienda s mnoha pokoji pro hosty se nachází v podhůří hor Santa Ynez u Montecita. Rozlehlé pozemky zaplavené zlatým kalifornským sluncem a vůní růží a citronů nabízí výhled na Tichý oceán. Na Rosemontu je člověk na každém kroku obklopen krásou. Pro mě tohle místo představovalo útočiště. Místo, kde se můžu uzdravit. Během let se tu stejně tak uzdravovali všichni, koho sem babi pozvala.

„Jenom jsem se zeptal,“ zamumlal jsem. Hned jsem si připadal jako ten naštvaný čtrnáctiletý kluk, jímž jsem býval, když jsem sem přijel žít poprvé.

Opět podrážděně mlaskla, avšak nakonec nad mojí nevrlostí mávla rukou. „Přijede dneska. Napadlo mě, že bychom si mohli dát kolem čtvrté kávu a dort.“

Hned mi bylo jasné, o co jí jde, nedal jsem to však na sobě znát. Jednak se mě zmocňovala hodně zlá předtucha, jednak to babičku popíchne. Ach, ty naše hry. Při pomyšlení, že tohle jsou teď ty jediné hry, které můžu hrát, mi nálada klesla pod bod mrazu rychleji, než kdybych se ocitl na severním pólu.

„Dobře.“ Slezl jsem ze žebříku. „Mám s prací skončit, až tu budeš mít návštěvu?“

Babi vypustila z pusy proud tichých francouzských nadávek a štípla mě do boku, až jsem málem vyjekl.

Přimhouřila zelené oči. „Trápíš mě, titou.“

Věděl jsem to. A mrzelo mě to. Nejsem dobrý společník. Babi byla jediná, kdo se mnou v poslední době vydržel. Tohle všechno jsem věděl. Problém je, že jsem s tím nedokázal přestat. Celý můj život skončil v hajzlu. Většinu dní jsem měl co dělat, abych neřval a neběsnil, až bych přišel o hlas.

Jako nejlepší řešení mi připadalo raději nemluvit vůbec.

Ani jsem se nedokázal babičce omluvit. Ta slova se mi pokaždé zadrhla v hrudi.

Znovu si povzdechla a pohlédla na mě zelenýma očima ve stejném studeném odstínu, jako jsou moje oči. Lidé často říkávají, že dívat se do nich je jako dívat se do zrcadla – že se v nich všechno odráží. Ty oči dokážou jediným pohledem rozpárat člověka na kusy. To přirovnání je na místě – právě teď jsem si připadal jako stažený z kůže.

Krátce mě kostnatými prsty pohladila po tváři. Měl jsem co dělat, abych sebou neškubnul. Nemám rád, když se mě lidé dotýkají. Už ne.

Ruku stáhla a opanovala se. „Dobře. Očekávám, že se k nám připojíš.“

„Ne.“

Povytáhla dokonale upravená obočí. „Ne?“

Hned jsem si připadal jako dvouletý klučík. A stejně tak nabručený. Promnul jsem si obličej a zkusil to jinak. „Jen bych tvého hosta omylem urazil nebo tě ztrapnil.“

Nebyla to lež. Ztratil jsem schopnost okouzlit lidi – prostě se jednoho dne vypařila a doteď se nevrátila. Čas od času mi dělá starosti, že jsem se změnil tak moc a tak rychle, že si ani nepřipadá m jako ve své kůži.

„Jsem si jistá, že náš host se s tebou zvládne popasovat,“ opáčila babi suše.

Neskoč na to.

„Proč si to myslíš?“

Skočil jsem na to. Kruci.

Samolibě a vítězoslavně se usmála. „Protože je to Emma Maronová. Znáš ji, ne?“

Emma Maronová. To jméno mi poletovalo v přemáhaném mozku. Znal jsem ho. Ale odkud? Emma… Před očima se mi vynořily obrovské laní oči, inkoustově modré, a plné měkké rty. Oválný obličej rámovaný bílými vlasy s kobaltově modrými konečky.

Najednou jsem si to uvědomil. Princezna Anya. Emma Maronová byla jednou z hvězd seriálu Temný hrad. Elegantní a krásná, avšak zároveň brutální a divoká princezna Anya, která stanula v čele armád po boku svého milence, válečníka a krále Arasma. Fajn, přiznávám, jsem fanoušek. Toho seriálu. Který má přinejmenším čtyři hlavní dějové linie. Přesto jsem nemohl uvěřit, že mi trvalo tak dlouho, než jsem si její jméno zařadil. Na druhou stranu mi mozek v poslední době stávkoval.

„Ty jsi sem pozvala nějakou herečku?“

„Bylo mi řečeno, že slavní lidé si raději lížou rány v soukromí,“ vysvětlila mi.

Bod pro babičku.

„Proč si potřebuje lízat rány?“ něco mě nutilo se zeptat. „Je to hvězda nejsledovanějšího seriálu současnosti.“

„Už není. Chudinka. Podle všeho skončila. Nějaký zlý černokněžník jí na konci řady usekne hlavu sekerou.“

„Do prdele, cože?“ Tohle byl pro mě šok. Anya byla nepředstavitelně populární. Poslední díl letošní řady se měl teprve vysílat, už teď jsem si však dokázal představit, jaký se zvedne odpor.

„Pozor na jazyk, titou.“

„Omlouvám se, mamie.“ Když se ta ženská naštve, dokáže klít hůř než já, ale pořád to je moje babička.

„Hmm.“ Na vteřinu se na mě zadívala. „Řekla jsem ti toho moc. Tato informace se nesmí dostat ven. Mohla by z toho mít problémy.“

„Komu bych to říkal?“ Ukázal jsem kolem sebe, na liduprázdné panství, v němž se v současnosti odehrával veškerý můj společenský život.

„Ano, pravda. Aspoň už chápeš, proč je to tu pro ni dokonalé místo. Máme tady naprosté soukromí.“

„Jestli potřebuje soukromí, tak je to pro mě další důvod se od ní držet dál.“

To poslední, co jsem teď potřeboval, bylo dostat se do kontaktu s krásnou blonďatou herečkou.

„Ale kuš.“ Mávla rukou.

„Mamie,“ začal jsem už unaveně. V poslední době jsem byl pořád zatraceně unavený. „Odpověď je ne. Nehodlám se s nikým bavit. Až si spolu sednete na kafe, budu se od vás držet dál a zatloukání nechám na potom, bereš?“

Soutěžili jsme, kdo dřív uhne pohledem. Kolem ucha mi proletěla bzučící včela. Ani jsem sebou netrhl. Ať už v mém výrazu spatřila babi cokoli, nakonec jen zavrtěla hlavou. „Dobře. Uvítám našeho hosta sama. Ačkoli nevím, o čem si budu s tou mladou ženou povídat.“

Moje babi je ten nejbarvitější a nejzajímavější člověk, jakého znám. A to už je vzhledem k mojí profesi co říct. V srdci mě bodla bolest. Mojí bývalé profesi.

Políbil jsem babičku na tvář. „Určitě něco vymyslíš.“

Zamručela – dlouze, jako bych právě řekl naprostou samozřejmost – a upřeně se na mě zadívala. „Ke kafi to bude chtít něco sladkého…“

Babi je zdatná manipulátorka a zároveň se tím vůbec netají. Zacukaly mi rty. „Postarám se o to.“

Už jsem jednou nohou šlápl na příčku žebříku, když naposledy zaútočila.

„Ach, a musíš Emmu vyzvednout na letišti.“

Bylo to tu. Bez nejmenších pochybností jsem věděl, že se mi ji moje všetečná babička snaží dohodit. Oba jsme to věděli. Rozdíl mezi námi byl, že mamie upřímně věřila, že se jí to podaří. V tom se však mýlila. Krutě se mýlila. Klidně by mi mohla předhodit tu nejdokonalejší ženu na světě, stejně by mi to bylo jedno. Teď už ano.

„Mamie…“

„Její letadlo by mělo přistát v deset –“

„Ne.“

„Takže bys měl brzy vyrazit.“

„Mamie.“

V očích se jí mihl zelený oheň. „Nepokoušej moji trpělivost, Luciane. Už jsem Emmě slíbila, že ji někdo vyzvedne. Takže pojedeš.“

Jak moje babička nasadí tenhle tón, poslechnete na slovo. Bez výjimek.

„Dobře, mamie. Pojedu.“

Spokojený lesk v jejích očích mi neunikl. „Výborně. Přistane v Oxnardu.“

„V Oxnardu,“ málem jsem zařval. „Proč krucinál neletěla do Santa Barbary?“

Znovu pokrčila rameny, jak to umí jen Francouzi. „Odbory vyhlásily stávku a lety jsou odkloněné.“

„Výborně.“ Oxnard se nachází hodinu jízdy odsud, a to jen za předpokladu, že nebudou ucpané silnice. Které bývají ucpané nonstop.

„Jsi můj hrdina, mon ange.“

Jo. Jasně. Hrdina.

Mlčky jsem si sbalil nářadí. Jen ať si myslí, že vyhrála. Vyzvednu princeznu Emmu na letišti. Budu tak zdvořilý, jak to jen půjde, a pak se od ní budu držet setsakra dál. A babi se holt bude muset smířit se zklamáním.

Emma

Toho muže u výdeje zavazadel jsem si všimla hned. Hlavně protože byl nádherný. A pěkně si vykračoval. Existuje několik typů mužské krásy.

Muži bývají buď dokonalí krasavci, nádherní tak, že máte sto chutí si je vyfotit a jejich fotku si pověsit na zeď, ať se jimi můžete kochat.

Anebo hřmotní a drsní, sálající sexuální energií, muži, z nichž vám slábnou kolena a chvěje se hruď – a ještě si sebevědomě vykračují. A tenhle chlap si uměl vykračovat.

Okamžitě zamířil ke mně. Dívala jsem se, jak se blíží, a nedokázala předstírat, že jsem si ho nevšimla. Jak bych si ho taky mohla nevšimnout. Měl přinejmenším metr pětadevadesát, široká ramena, úzké boky, ploché břicho a silná stehna. Zacuchané inkoustově černé vlasy mu padaly do čela a kontrastovaly s jeho olivovou pletí.

Byl pořád příliš daleko, než abych dokázala rozpoznat barvu jeho očí, všimla jsem si jen, že jsou světlé a hledí na mě zpod přísných tmavých obočí.

Panečku.

Okamžitě jsem vůči němu pocítila silnou přitažlivost, tak intenzivní, až jsem si málem přitiskla ruku na břicho, jenom abych se před ní obrnila. Včas jsem se však přistihla a setřásla ji. Protože bez ohledu na to, jak sexy ten muž byl a jak smyslně si vykračoval, v poslední době jsem znervózněla, kdykoli se ke mně někdo přiblížil. Od chvíle, kdy jsem se rozhodla, že budu studovat herectví, jsem se hnala za slávou. Potřebovala jsem její ochranu a sílu, abych dostávala takové role, o které jsem stála. Teď jsem ji měla, a přitom se mi nelíbilo, jak mě svazuje. Už jsem nemohla ani chodit mezi lidi, aniž bych riskovala nepříjemná setkání s novináři nebo fanoušky, kteří netušili, co je to osobní zóna. Když se to stalo poprvé, vyděsilo mě to. Teď už jsem byla obezřetnější.

Na kratičký okamžik jsem zalitovala, že nemám osobního strážce, který se mnou cestoval od chvíle, kdy se z  Temného hradu stal hit, teď už se s tím však nedalo nic dělat. Byla jsem sama a ten muž ke mně mířil.

Třeba jenom potřeboval poradit, kudy se má vydat. V takovém případě by měl smůlu. Jako tisíce jiných pasažérů jsem tu ani já neměla původně vůbec být. Můj let z Islandu přes San Francisko měl přistát v Santa Barbaře. Přesměrovali nás do Oxnardu, kde to teď připomínalo úplnou zoo.

Kvůli změně místa přistání mi bylo řečeno, že mě tu vyzvedne můj řidič, ale že se může zdržet. A tak jsem se postavila stranou kousek od řady sedaček a rozhlížela se po někom v uniformě s cedulí MARIA. Maria je moje krycí jméno, které používám během cestování. Ne že by bylo zrovna originální, ale stačí.

Zpoza obřích slunečních brýlí s bílými obroučkami jsem se dívala, jak si to ke mně ten muž vykračuje.

Nesnažil se mě okouzlit úsměvem ani přívětivým výrazem. Po pravdě mi připadal trochu otrávený, mračil se a rty pevně tiskl k sobě. Na jeho smyslnosti se tím však nic neměnilo. Vůbec nic, krucinál.

Spíš naopak. Připadala jsem si jako natěšená puberťačka, k níž se blíží kluk, který se jí moc líbí. Zastavil se kousek ode mě, tak akorát daleko, avšak zároveň tak blízko, že jsem si mohla prohlédnout detaily jeho postavy.

Vlasy neměl černé, ale sytě tmavě hnědé. Pohledem na výrazné rysy jeho tváře by se kochal i mistr sochař. Uprostřed vysokého nosu mu čněl hrbolek, jako by si ho v průběhu života zlomil. V jeho obličeji nebylo ani stopy po jemnosti, jen ústa měl široká, a kdyby někdy přestal tak přísně tisknout rty, byly by i plné.

Nejvíc ze všeho mě však uchvátily jeho oči. Panebože, ty jeho oči. Jen jsem na ně zírala. Nemohla jsem si pomoct. Byly oslnivé. Hluboké, posazené pod naštvaným obočím, rámované dlouhými hustými řasami a nadpozemsky ledově zelené.

Co se vzhledu týče, dlouho jsem byla taková nijaká. Na střední mi kluci kvůli mým až moc velkým očím a hubené tváři s ostrými rysy přezdívali myš nebo králík. Nenáviděla jsem to a dlouho jsem se kvůli tomu cítila v blízkosti mužů nepříjemně. Čas a herectví to však změnily.

Neustále jsem byla ve společnosti nádherných a okouzlujících mužů. To tak v mojí profesi bývá. Přitažlivost byla jednoduše další komodita. I tak jsem však ze začátku na všechny ty nádherné muže zírala s vykulenýma očima. Z ani jednoho mi však nikdy nezeslábla kolena. Žádný z nich mě neomráčil tak, jak to dokázal tenhle zamračený muž.

Sama jsem si nebyla jistá, jestli se mi nedostává dechu proto, že mě tak přitahoval, nebo protože mě znervózňoval. Nestává se každý den, že k vám vykročí neskutečně krásný chlap, jehož pohled vám jasně prozrazuje, že by byl raději kdekoli jinde. Po pravdě jsem netušila, co má za problém. Nejradši bych se ohlédla přes rameno, jestli za mnou nepostává štáb, který natáčí díl pořadu, v kterém si dělají šprťouchlata z celebrit.

Ten muž mi byl podivně povědomý. Jako bych ho viděla už stokrát v životě. To však nebylo možné. Muže jako on bych si pamatovala. V duchu jsem si zapsala poznámku a dvakrát ji podškrtla.

A pak to najednou bylo ještě horší. Protože promluvil. A kristepanenanebi, že ten chlap měl ale hlas. Cítila jsem ten hlas v hrdle i pod koleny.

„Jste Emma Maronová.“

Nechala jsem přes sebe ten hlas převalit, opájela jsem se čirou radostí, že ho slyším, proto mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, co právě řekl. Věděl, kdo jsem.

Fanoušek.

Zklamalo mě to. S fanoušky ze zásady nerandím. Bylo by to příliš divné a… Proč sakra vůbec myslím na randění? Nepřijela jsem se sem seznamovat. Chtěla jsem se uklidit lidem z očí a odpočinout si, přečíst si pár knih nebo třeba celý den prospat, a především si lízat rány v soukromí. A to mi ten chlap zatím jen položil otázku.

Otázku, na jejíž odpověď stále čekal. A očividně jen s minimem trpělivosti, soudě podle zamračeného pohledu, jako bych byla nepříjemný problém, který musí vyřešit. Což nedávalo smysl, vždyť za mnou sám přišel.

Přešlápl a pod obnošenými džíny se mu pohnuly dlouhé stehenní svaly. Potlačila jsem příval horka a soustředila se. Třeba se ten muž stydí. Ano, to určitě bude tím.

Nasadila jsem úsměv, který jsem měla vyhrazený pro veřejnost. Zdvořilý. Přátelský, ale ne zas tak moc. „Ano, jsem Emma.“

Ledabyle přikývl a z kapsy kalhot začal vytahovat mobil. „Jsem –“

A sakra. Chce fotku. Tohle se mi stává v jednom kuse a obvykle ráda všem vyhovím. Akorát že jsem právě měla za sebou třináctihodinový let a cítila se umatlaná a unavená. I vlasy mě bolely. A především bych tím k sobě upoutala pozornost, kterou bych sama nezvládla, kdyby se na mě lidi snesli. Už jsem si tím jednou prošla a děsilo mě, že bych si tím měla projít znovu.

„Je mi líto, ale s fanoušky se mimo organizovaná setkání nefotím,“ zastavila jsem ho, než to mezi námi mohlo být kvůli jeho požadavku ještě nepříjemnější. „Moc ráda vám ale něco podepíšu, pokud máte pero.“

Po mých slovech ztuhl s rukou v kapse džín, odkud chtěl vytáhnout mobil. Po chvíli se však vzpamatoval a na dokonale tvarovaných rtech se mu usadil náznak pobaveného úsměvu. „Vy myslíte, že chci váš podpis?“

Po kůži mi přejela mrazivá hrůza.

„No… to…“ Sakra. „Ne?“

„Ne.“ Vytáhl mobil a odemkl ho. „Přijel jsem vás vyzvednout. Jsem od Amalie Osmondové.“ Aniž by shodil ten nenápadný domýšlivý úsměv, podal mi mobil. „Chtěl jsem vám ukázat e-mail s potvrzením.“

Panebože, prosím, ať se pode mnou teď hned propadne zem. „Já se… omlouvám. Předpokládala jsem…“

„To jsem pochopil.“

Pobavený lesk v jeho ledově zelených očích jsem si určitě jen představovala, protože jinak měl tvář jako ze žuly. Což mě zneklidňovalo ještě víc.

„To jen že… lidé mě obvykle oslovují kvůli podpisu nebo fotce.“

„Chápu.“ Zacukaly mu koutky rtů. Jen jednou. „To se stává.“

Můžu s čistým svědomím říct, že konkrétně do této situace jsem se ještě nikdy nedostala. Poprvé po letech jsem si připadala opět jako ta nemotorná stydlivá holka, kterou jsem kdysi bývala a na niž jsem se usilovně snažila zapomenout. Měla jsem na vybranou. Buď se poddat rozpakům a stáhnout se, nebo to hodit za hlavu a trochu si pohrát. Rozhodla jsem se pro druhou možnost a snad úspěšně se pokusila nasadit pobavený úsměv. „To si nedovedete představit.“

K mému překvapení jen zabručel, jako by měl co dělat, aby na to něco neodpověděl. Rozhostilo se rozpačité ticho. Náhle mě něco napadlo a narovnala jsem se. „Počkat. Neřekl jste správné jméno.“

Panovačně povytáhl obočí. Vsadila bych svoje boty, že tímhle výrazem se mu už mnohokrát předtím podařilo dosáhnout svého. Tak to ne, pane Fešáku. Pohled jsem mu oplatila se stejnou měrou.

Maličko obočí stáhl a teď už mu rty určitě zacukaly. „Takže… nejste Emma Maronová?“

Cha.

Přimhouřila jsem oči. „Mí řidiči používají speciální jméno, díky kterému poznám, že jsou to opravdu oni.“

Viditelně se mu nelíbilo, když jsem o něm řekla, že je můj řidič. Jak jinak jsem mu to ale měla vysvětlit? Technicky vzato mě měl odvézt. Nebo možná taky ne. „Jedná se o jednoduché bezpečnostní opatření.“

Tvrdý pohled v jeho očích maličko povolil. „Máte pravdu. Bezpečnost je důležitá.“ Zamyslel se a rozpačitě se poškrábal na zátylku. „Sakra… Nepamatuju si… Jo, jasně!“ Upřel na mě vítězoslavný světle zelený pohled. „Maria.“

Obrovsky se mi ulevilo. Nechtěla jsem, aby se z tohoto muže vyklubal potenciální stalker nebo zabiják. Po pravdě jsem si nechtěla s čímkoli z toho dělat jakékoli starosti. Ano, miluju herectví a líbí se mi, že jsem to dotáhla takhle daleko, avšak občas – jako třeba kdykoli jsem se ocitla venku, ve skutečném světě – jsem si nepřála nic jiného než být tou dávnou, obyčejnou Emmou, kterou nikdo neznal a jíž si nikdo nevšímal.

Když teď prošel mým testem, opět s tím přísným výrazem ve tváři se obrátil k pásu s vydanými zavazadly. „Máte nějaké kufry?“

„Budu předpokládat, že je to řečnická otázka.“

Povytáhl obočí. V přísné tváři mu necukl ani sval.

Náročné publikum.

„Tak jo…“ Vydechla jsem. „Omlouvám se, ale jak se jmenujete?“

Pan Zadumaný se zarazil, jako by byl sám v šoku, že se mi zapomněl představit. „Jsem… Lucian.“

„Jste si tím jistý?“ Tak jo, teď jsem si nemohla pomoct. Byl celou dobu tak vážný, že když ten jeho přísný výraz maličko povolil, udělalo mi to docela radost.

Lucian svraštil tmavá obočí. „Vy myslíte, že neznám vlastní jméno?“

„Zaváhal jste.“

Lucian zamručel a dal si velké ruce na úzké boky.

„A nevím… Nevypadáte jako Lucian.“

„Nepovídejte.“

Bavilo mě si ho dobírat. Snadno mi na to skočil.

„Lucian nosí bílé lněné oblečení a mokasíny. Nabídne vám mátový julep a pak vám prodá starožitnou almaru.“

„To vypadá, že s ním bude zábava k popukání. Tak povídejte – jak bych se měl podle vás tedy jmenovat?“

„Působíte na mě spíš jako Brick. Mrzoutský ukřivděný bývalý špičkový sportovec, který se schovává před světem a zapíjí bolest.“

Zůstal na mě zírat a jen maličko trhl hlavou, jako bych ho zasáhla.

Na druhou stranu jsem si to možná taky jenom představovala, protože mi věnoval další prázdný pohled a tím příjemným hlasem, který mi připomínal horkou smetanu, protáhl: „Sice bych si tuhle vaši verzi Kočky na rozpálené plechové střeše vážně rád poslechl, Maggie, ale dorazily kufry.“

Zahořely mi tváře. Bože, přistihl mě. Kdykoli jsem nervózní, začnu si svět představovat jako hru nebo film. Filmovou verzi Kočky na rozpálené plechové střeše jsem viděla sice už dávno, ale po pravdě Lucian mi opravdu připomínal mrzoutského, avšak sexy Paula Newmana. Můžete se snad ženě divit, že se zasní?

„Jasně.“ S potlačeným povzdechem jsem zamířila k posuvnému pásu. Vydal se za mnou a rázným krokem mě rychle dohnal. Bylo zřejmé, že mu neuteču, a tak jsem zpomalila. Mé podpatky na naleštěném linu klapaly.

„Které jsou vaše?“

„To klidně zvládnu…“ Pod jeho přísným pohledem jsem se s povzdechem odmlčela. „Ty stříbrné od Fendi s červenými madly.“

Lucian se beze slova – vážně byl příliš velký a nevrlý na to, aby se jmenoval Lucian – otočil a začal stahovat moje zavazadla z pásu. Když postavil na zem poslední, střelil po mně dalším pohledem.

„To jsou všechno vaše kufry?“ zeptal se, jako bych si snad přitáhla úplnou výbavu. Přitom jsem měla jen čtyři zavazadla.

„Pokud mě náhle nepostihla amnézie, tak ano, tyhle všechny jsou moje.“

„Hmm.“

Dvě zabručení a hmm. Milé.

„Jsem ráda připravená,“ měla jsem nutkání vysvětlit.

Úkosem na mě pohlédl. „Pero ale u sebe nemáte.“

„Pero?“

„Na ten autogram, který jsem chtěl.“

Ach jo.

„Když po někom chcete autogram, Bricku, máte mít pero po ruce.“

„Díky za tip.“

Jízda s ním bude vážně zábava.

2. kapitola

Lucian

Mohlo mě napadnout, že Emma Maronová bude naživo ještě krásnější a omamnější. Vlasy sice měla nyní medově zlaté místo bílomodrých, poznal jsem ji však hned. Od první chvíle mě přitahovala. Ještě před rokem bych na ni od první vteřiny rozpálil svoje osobní kouzlo a v duchu plánoval, jak ji dostat do postele. Byl bych zatraceně rád, že mi ji babi podstrčila. Teda tohle všechno bych udělal, kdybych nebyl býval zasnoubený. Dost mě zneklidnilo, že jsem úplně zapomněl, že jsem kdysi býval zasnoubený.

Tahle žena představovala chodící rozptýlení. A ta nemám v poslední době rád. Zvlášť ta s úsměvem jako cukrkandl a sebevědomím prvotřídního snipera – bože, jak ta ženská dokázala zasáhnout přesně to správné místo. Taková kombinace by neměla být sexy. Jenže byla.

Celé tělo mi škublo, když jsem otevřel dveře spolujezdce svého pick-upu a čekal, až nastoupí. Na vteřinu se zarazila a pohlédla na mě obrovskýma indigově modrýma očima, jako by čekala, až ji vezmu za ruku a pomůžu jí nastoupit. Teď už mi tělo místo škubnutí dočista ztuhlo.

Nechtěl jsem se jí dotýkat. Připadalo mi to nebezpečné. Bál jsem se jejího fyzického doteku, jako bych byl neohrabaný malý kluk, jako by mi to mohlo stoupnout do hlavy, až bych ze sebe tváří v tvář téhle upovídané, afektované ženě sypal jednu přitroublou odpověď za druhou.

Emma mi ovšem věnovala jen krátký dechberoucí úsměv a překvapivě hbitě nastoupila. S úlevným výdechem jsem za ní zabouchl dveře. Úleva však neměla mít dlouhého trvání. Čekala nás víc než hodina v autě. Hodina v uzavřeném prostoru s princeznou barbarů oblíbenou po celém světě.

Ne že by vypadala, že by měla sílu ublížit mouše. Jasně, v Temném hradě ovládala magii a dokázala svým nepřátelům roztavit obličej. Sice to byla jen fikce, chlap by měl ovšem přesto našlapovat opatrně.

Protáhl jsem si krk a nastoupil do auta. Tam mě obklopila její vůně. Seděla v tom zatraceném vozu pět vteřin a už to tam po ní vonělo, těžce a sladce jako hruška pošírovaná v crème anglaise. Ne, nemysli na sladké krémy. Nebo na jejich olizování.

Moje reakce na ni mě zatraceně zneklidňovala. Rok jsem necítil ani ždibec sexuální potřeby nebo přitažlivosti. A vůbec mi to nechybělo – i tohle mě docela znervózňovalo. Rezignoval jsem však až do stavu naprosté apatie. A pak se tu objevila Emma Maronová a najednou jsem se probral, jako bych strčil prsty do zásuvky. Vůbec se mi to nelíbilo.

„Jak dlouho pojedeme?“ zeptala se, když jsem nastartoval.

Moc dlouho. Celou věčnost.

„Asi hodinu.“

Neuniklo mi, že poplašeně cukla obočím. Rychle však svou reakci potlačila a opřela se. Ticho prolomila, až když jsme vyjeli z letiště.

„Tohle bude zábava.“

Její suchý sarkasmus mě málem přiměl k úsměvu. Polkl jsem ho.

„To ano.“

„Jak jste to předtím řekl?“ Plné rty se jí zvlnily v úsměvu. „Zábava k popukání.“

„Zábava k popukání, až člověk praskne smíchy,“ prohlásil jsem naprosto suše, až se rozesmála. Bože, ten její smích. Zastřený a radostný. Postelový smích. Poposedl jsem si a soustředil se na silnici.

Přesto jsem si nemohl pomoct a pohlédl na ni. Velká chyba.

Bože, byla nádherná. Nevinná a krásná. Díky kulatým tvářím a jemné křivce čelisti měla tvář, jakou sochaři zvěčňují do mramoru a my se jimi pak po staletí kocháme.

Jistě že byla nádherná. Koneckonců je herečka. Na plátně má působit dokonale. Emma Maronová, jinak známá jako princezna Anya, budoucí královna a dobyvatelka z Temného hradu. S kluky jsme se na ten seriál na cestách mezi zápasy dívali. Anya byla nejoblíbenější. Zvlášť od…

Viděl jsem její prsa. Zasáhlo mě to jako puk do helmy a v uších mi začalo zvonit. Viděl jsem ta její dokonalá smetanová ňadra se světle růžovými vrcholky, které trčely vzhůru, popíraly gravitaci a prosily, aby je muž sál. Viděl jsem ji na všech čtyřech, viděl jsem, jak jí ta prsa poskakovala, zatímco do ní Arasmus zezadu přirážel.

Začervenal jsem se. Nekecám. Já. Chlap, kterému se ženy už od střední každý večer vrhaly k nohám. Měl jsem sex tolikrát a v tolika různých polohách, že se mi to všechno rozpilo v jednu velkou šmouhu. Nikdy mě nic nerozhodilo, nic mi nebylo nepříjemné, a přesto jsem se teď začal pod límečkem potit a tváře mi hořely. Stačil rok, kdy jsem se nezajímal o nic, co se týká sexu, a můj pták se rozhodl, že o sobě dá vědět, a začal tuhnout. Zrovna teď. Teď, když jsem trčel v tomhle zatraceném autě ani ne metr od ženy, jsem dostal erekci. Paráda.

Připadal jsem si jak úchyl.

„Aspoň že je tu krásná krajina,“ prohlásila a vytrhla mě tak ze zamyšlení nad smetanovými ňadry se sladce růžovými bradavkami.

„Hmm,“ bylo to jediné, na co jsem se zmohl.

Měla však pravdu. Už chvíli jsme jeli po pobřeží, a ačkoli lidé obvykle přestávají Pacifiku věnovat pozornost, pochyboval jsem, že by to byl i případ Emmy Maronové. Což je dobře. Aspoň se soustředí na krajinu a já se budu moct soustředit na řízení. Místo na ni. Ne že by mi to usnadňovala. Moje mlčení nepochopila.

„Bez urážky –“

„Což znamená, že se mě chystáte urazit,“ skočil jsem jí do řeči suše.

„Prostě na mě nepůsobíte jako typ na šoféra,“ dopověděla pobaveně.

„Vždyť mě přece máte za mrzoutského bývalého sportovce, který zapíjí bolest chlastem.“ Sice jsem jí jen připomněl její slova, přesto se mi něco v hrudi nepříjemně sevřelo. Skoro se s tím odhadem trefila. Nepiju. Ale ten zbytek?

Tiše zamručela. „No, těžko si představit, že by se starý dobrý Brick nabídl, že by kohokoli vyzvedl na letišti. Zvlášť když je to hodina autem.“

Dostala mě. Pevně jsem sevřel volant. „Amalie je moje babička.“

„Ach.“ Z té jediné slabiky znělo naprosté porozumění. S pohledem upřeným z okna vysvětlila: „Nikdy jsem se s ní nesetkala.“

„A přesto ji jedete navštívit?“

Suše se pousmála. „Zvláštní, viďte?“

„Soudit vás nebudu.“

Odfrkla si, ne však nevraživě. Střelil jsem po ní pohledem. Zadívali jsme se na sebe a oba se pousmáli, jako bychom se navzájem ujistili, že oba pěkně kecáme. Pak však pokrčila rameny.

„Měla jsem… těžké období a zavolala jsem svojí babičce. Pověděla mi o krásné usedlosti jménem Rosemont a o své okouzlující kamarádce, které dům patří.“ Rozpačitě na mě pohlédla. „Řekla, že je to dokonalé místo, když se člověk potřebuje stáhnout do ústraní, aby měl čas se vzpamatovat.“

Svěsila ramena, jako by čekala, že jí snad vyhubuju. Toho se ode mě nedočká. Už proto, že se rozhodla svěřit se s něčím tak osobním člověku, o němž nemohla vědět, jestli se jí nevysměje, jsem najednou pocítil obrovskou potřebu ji chránit, a tak jsem jí na oplátku nabídl něco o sobě.

„Když mi bylo čtrnáct, moji rodiče umřeli při autonehodě.“ Okamžitě jsem zvedl ruku, abych její slova soustrasti zastavil. „Amalie se pro mě stala mámou i babičkou v jednom. Její druhý manžel Frank tehdy zrovna koupil Rosemont, a tak jsme tam přes školní rok bydleli. Je to perfektní místo, když člověk potřebuje…“

Truchlit. Uzdravit se.

Sevřel jsem volant a zahnal vzpomínky na ztraceného, naštvaného kluka, kterým jsem býval. Bez úspěchu. Stejně si mě našly. „Nebudu tvrdit, že je to místo snad kouzelné…“ Jasně, a proto jsi tam při nejbližší příležitosti utekl. „Je ovšem krásné a nabízí soukromí. A Amalie se o vás rozhodně dobře postará.“

Zvlášť tohle mi udělalo radost a zároveň mě zneklidňovalo. Emma by měla mít někoho, kdo se o ni postará. Proč jen ale musela přijet sem, odkud nemůžu utéct? Po pravdě jsem s touto ženou během několika minut prohodil víc slov než s kýmkoli jiným za celé měsíce.

Emma naštěstí jen přikývla a zamyšleně vyhlédla z okna na vysoké kopce, kolem nichž jsme projížděli.

„Pomáhám jí s opravami,“ vysvětlil jsem bezděčně, ačkoli jsem sám netušil proč. Nepotřebovala to vědět. A stejně jsem nezmlkl. „Hlavně v domech pro hosty. Už roky se rozpadají. Váš ovšem prošel renovací.“

Sklapni, Ozi, ty balíku jeden.

„O tom nepochybuju,“ zamumlala.

Rozhostilo se příjemné ticho. Které trvalo asi tak deset vteřin.

„Takže jste opravář?“

Nejradši bych se rozesmál. Nejradši bych se propadl. Tak tohle se ze mě stalo. Z muže obdivovaného fanoušky, kteří se na něj po každém utkání sesypali s žádostí o autogram. Z muže, od nějž celý hokejový svět očekával, že svůj tým dovede k dalšímu zisku Stanleyova poháru. A z tohoto muže teď byl jenom chlap, který pracuje pro svoji babičku a vozí slavnou herečku, jež nemá nejmenší tušení, kdo ten muž je.

Ne že bych čekal, že bude zapálenou hokejovou fanynkou. Absolutně vůbec mě ovšem nepoznala. Objevil jsem se v mezinárodních reklamách na energetický drink, na hodinky, na sportovní auta a zdravé tyčinky. Vždyť určitě musela aspoň část roku žít v Los Angeles. Nad Sunsetem i  Los Felizem visel obří patnáctimetrový billboard, na kterém jsem se usmíval jen s hokejkou a v obepnutých červených boxerkách.

Vybavil jsem si ten přihlouplý billboard, jehož kopie se objevily ve městech po celém světě, i to, jak si mě kluci dobírali, že Šťastnej Luc vystavuje svoje klenoty, a trhl jsem sebou.

Možná je dobře, že mě nepoznala. Možná že právě proto jsem jí na otázku, jak se jmenuju, odpověděl, že Lucian. Kromě rodičů mi nikdy nikdo neříkal Luciane. Pro všechny jsem byl Oz nebo Luc.

Mrňavá vlezlá Emma vedle mě vydala zvuk a její tichounké „Haló! Země volá Luciana“ mi připomnělo, že jsem jí doteď neodpověděl. Jsem opravář?

„Něco takového.“

Zapnul jsem rádio. Po pravdě jsem vůbec netoužil po tom, aby mě poznala. Jen by to vedlo k otázkám a nevyhnutelnému odhalení skutečnosti, že se už nemůžu věnovat tomu jedinému, co na světě nejvíc miluju.

Se žaludkem jako z olova jsem mlčky řídil. A Emma se pro změnu už o zdvořilou konverzaci vůbec nepokoušela. Před námi se rozkládal nekonečný modrý Pacifik. Hladina se třpytila v paprscích slunce a zlatě se mihotala. Natáhl jsem se po slunečních brýlích a nasadil si je. Emma mezitím vedle mě áchala.

„Většinu roku žiju v Los Angeles,“ vysvětlila s mírným úsměvem. „Pohled na oceán se mi ale nikdy neomrzí.“

Kdysi jsem si myslel totéž.

Pick-up jel po silnici vinoucí se podél hnědo-zelených hor, jež připomínají nohy prastarého dinosaura, který vstupuje do moře. Nebo jsem aspoň tohle jako malý kluk řekl babičce. Při té vzpomínce se mi sevřel krk a napjalo čelo.

S tíživým povzdechem jsem jí krátce odpověděl: „Je to krása.“ A dál se věnoval řízení. Navzdory začínající bolesti hlavy jsem nemohl popřít, že Emmu Maronovou ten výhled uchvátil právem. Kalifornské pobřeží je nádherné a oslnivé. Oceán tu naráží do žulových srázů a pění a vlny na zlatých plážích víří.

Stejně jako Emma i já se vrátil do Kalifornie, abych dopřál svojí raněné duši klid. Abych našel mír. Necítil jsem ho však. Mír se mi vyhýbal. Bolest v hlavě sílila a svými drápy mě bodala za očima. Spolu s bolestí se dostavila i nevolnost, tíživá a nepříjemná. Do prdele kurva práce. Migrénu jsem neměl už týdny. Proč zrovna teď?

Odpověď jsem však znal. Doktor mě varoval, že v případě náhlého stresu mě může začít bolet hlava. To mi způsobila ona. Ani se o to nesnažila a vytrhla mě z mého příjemného kokonu otupělosti, jenže já se z něj probrat nechtěl.

Pootevřel jsem okno. Nehodlal jsem se tomu poddat. Emma si vedle mě mezitím tiše prozpěvovala spolu s Fionnou Apple. Nevypadalo to, že by si to sama uvědomovala, mně to však nevadilo. Hlas měla hebký a sladký. Představoval příjemné rozptýlení.

Slunce vystoupalo po obloze o něco výš a naplno se rozzářilo. Bolest hlavy se mi zhoršila. Na kůži mi naskočil studený pot. Od hladiny oceánu se odrážely sluneční paprsky a silnice přede mnou se zamlžila.

Ještě nikdy jsem migrénu nedostal za volantem. Ponížení se ve mně mísilo se zdravým selským rozumem. Na silnici by ze sebe nikdo neměl dělat ve jménu čiré mužské hrdosti hrdinu. Nutně jsem potřeboval zastavit. Potřeboval jsem jí říct, že nejsem ve stavu, kdy bych mohl řídit. Pomalu jsem vydechl a v duchu se připravil, že se k tomu Emmě přiznám.

Dřív však promluvila ona. „Nevadilo by, kdybychom zastavili na té vyhlídce před námi? Je tu tak krásně. Chci si to tu vyfotit na svůj Instagram.“

Nehodlal jsem si na tuhle záminku stěžovat, a tak jsem krátce přikývl. Můj zesláblý mozek se mezitím koupal v polévce bolesti, která se mi vlila do lebky. V odpověď mi před očima vybuchla světla. Zaskřípal jsem zuby a pokusil se to prodýchat.

Celá tahle situace mě pěkně štvala. Bruslil jsem s natrženými svaly, s rozbitými rty, s rozmláceným nosem. Čtvrtinu jedné sezóny jsem držel hokejku zalepenými zlomenými prsty. Tohle jsem však nezvládal. Tohle jediné mě dokázalo srazit k zemi.

Zabočil jsem na půlkruhovou, štěrkem vysypanou vyhlídku, co nejdřív zastavil a z auta prakticky vypadl. Emma si toho nevšimla. Vyskočila z auta a rozběhla se k okraji.

Modravé moře lemovala pěna tam, kde vlny narážely na břeh. O něco dál leželi na svých prknech surfaři a čekali na dobrou vlnu. Emma zaklonila hlavu a zhluboka se nadechla vzduchu vonícího oceánem. Od jejích zlatých vlasů se odrážely sluneční paprsky, jež barvily její pleť do odstínu dokonale upečené briošky. Na kratičkou vteřinu jsem na bolest hlavy úplně zapomněl. Zapomněl jsem sakra i dýchat.

Byla oslnivá. V bílých letních šatech jí muselo být chladno, vzduch tu byl studený a vítr ostrý. Nedávala to však najevo. Místo toho doširoka rozpažila, jako by chtěla obejmout celý svět. Na pozadí slunce její bílé šaty zprůsvitněly a odhalily siluetu jejího drobného těla.

Těchhle věcí bych si vůbec neměl všímat, zvlášť ne u ní. Přesto jsem si nemohl pomoct. Emmu Maronovou nešlo ignorovat. Nejen kvůli její kráse, ale i proto, jak sálala radostí, jako by i pouhé dýchání byl dokonalý dar. A možná že tomu tak opravdu bylo, jen mi to v tu chvíli tak nepřipadalo.