Mít čas žít

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela vaščíková

Mít čas žít – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mít čas žít

Mít čas žít

Dominika Pašková

Text © Dominika Pašková

Cover and design © Martin Stehlík

ISBN tištěné verze 978-80-7650-999-3

ISBN 9788076911109 (1. zveřejnění, 2023) (epdf)

ISBN 9788076911116 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN 9788076911123 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Napiš knížku!

Ty musíš napsat knížku!

Jak to děláš? Napiš o tom! Chci návod!

Tak dlouho jsem od vás slýchala tyto věty, až jsem se rozhodla dát vlastní knížce zelenou.

Ale víte vy co? Napsat takovou knížku není vůbec žádná sranda!

Tak za prvé si představte, že den co den sedíte u stolu za svým počítačem a píšete řádky, které si druhý den už pořádně nepamatujete, takže je opravdu náročné navázat. „Nejlepší by bylo tu knížku napsat na jeden zátah,“ mumlám si pod vousy. Cože? Správně se divíte. Nápad je to sice super, ale týden v kuse propůjčovat své zkušenosti papíru bez odreagování, spánku nebo času jen tak pro sebe bohužel není realizovatelné. Minimálně ne pro mě. Takže první problém je kontinuita. Navíc psaní doma u počítače bez vyrušování druhými může být poměrně nudné. To víte, žádné postávání v kuchyňce u kafíčka s kolegy, ani povídání si s klientem na/po schůzce. Žádný kontakt s lidmi. Jen vy a vaše knížka, která se teprve rodí.

A druhý „problém“? Jak to vlastně celé pojmout? Přejete si „návod“! Zajímá vás, jak skloubit mateřství, práci, partnerství, čas na sebe sama a budoucí cíle a vize. Jak žít život, aby k něčemu byl. Jak žít život nejen pro sebe sama, ale i pro ostatní a zároveň v jeho rámci na sebe ani na chvilku nezapomenout. Zadání jasné. Ale jak smysluplně předat to, co používám, funguje mi a na čem stavím? Jedna věc je něco dělat, druhá pak vědět, jak vše uchopit a poslat dál tak, aby se nejednalo o pouhý životopis, ale spíše o seznam obecných pravidel, kterých budete-li se držet, tak se vám „to“ podaří. Pořádně jsem si naložila.

Knihu „Mít čas žít“ píšu už pěknou řádku měsíců. Jednou píšu, pak zase chvíli ne. Jednou se ztratím, pak chytnu dokonalou vlnu inspirace. Řeknu vám, že kdybych neměla silné nutkání a chuť předat vám všechny svoje funkční principy v kostce a jednou provždy, pravděpodobně bych psaní vzdala. Představuje totiž pořádnou dřinu, kterou navíc musíte dělat ve svém nejproduktivnějším čase, neboť psát večer v polospánku nebo po tréninku v letargii prostě nejde. Psaní je můj velký koníček a myslím, že jsem se pro něj narodila. Píšu často a píšu moc ráda, ale jenom krátké texty. Články, příspěvky, kterým mohu věnovat půl hodinky nebo hodinku a je hotovo. Pak je někam vložím nebo někomu pošlu a mám padla! Ano, takhle nastavené psaní mám a baví mě. Dokážete si proto jistě představit, že napsat knížku je pro mě poměrně velká výzva.

Dala jsem do toho vše. Přísahám, snažila jsem se psaní nevzdat a pojmout všechna důležitá témata tak, aby byla do knihy zahrnutá, porozuměli jste jim a především je dokázali vyzkoušet ve svých vlastních životech. A tak vznikla kniha „Mít čas žít“. Na váš popud, na vaši žádost, z mé dřiny a chuti sdílet s vámi to, co funguje mně, mámě pěti malých dětí, která žije život (svých) snů.

Užijte si ji!

Jak číst tuto knihu

Čtení seberozvojové knihy není snadné. Abyste si z ní odnesli co nejvíce, zkuste dát šanci následujícím tipům a skutečně se jimi při čtení řídit:

1. Pokud zjistíte, že netušíte, o čem jste poslední chvilku četli, vraťte se tam, kde jste to ještě věděli.

Najděte místo v textu, které si ještě pamatujete, jemuž jste rozuměli a kde jste měli dobrou představu o tom, o čem se píše. Od nalezeného místa začněte číst znovu a dávejte si pozor, ať nevědomky nepřejdete slovo, kterému přesně nerozumíte, pod nímž si nedokážete nic konkrétního představit. Každé takové slovo si nejprve objasněte a pak až pokračujte v textu dále. Celkově jsem se pro vás snažila psát srozumitelně a jednoduše, přesto se však může stát, že vám ne vše musí dávat smysl. Nečtěte dál, dokud nemáte o dané větě jasno.

2. Pracujte s textem aktivně.

Někdo si rád podtrhává zajímavé pasáže, jiný si je vypisuje, další přepisuje vlastními slovy. Čím precizněji a s větší pozorností budete s knihou pracovat, tím lepším parťákem pro praktický život se vám stane. Zapisujte si myšlenky, inspiraci nebo nápady, které k vám skrze knihu přišly.

3. Vypracovávejte cvičení.

Moje kniha je ve skutečnosti jakousi učebnicí. Obsahuje spoustu dat z mnoha úhlů vysvětlených a objasněných tak, aby vám dávala smysl a dokázali jste si jejich pravdivost ověřit díky vlastním zkušenostem. Za každou kapitolou najdete cvičení. Nenachází se v knize jen tak pro srandu králíkům, ale jsou určena pro ty z vás, kteří to se svým životem myslíte vážně. Obecně platí, že člověk si zapamatuje velmi málo z toho, co si přečte nebo co zaslechne, ale velmi mnoho z toho, co sám udělá. Vypracovávání cvičení vám pomůže zapamatovat si cenné informace, ověřit si jejich pravdivost a zkusit je zapracovat do svého vlastního života.

Držím vám palce!

Úvod

Život na planetě Zemi je dar. Aniž bychom si to kdy uvědomovali, naše duše dostala možnost se realizovat, když se (znovu) narodila do tohoto světa. My však mnoho věcí, včetně vlastního narození a možnosti žít, bereme jako samozřejmost. Vždyť kolikrát jste se zamýšleli nad tím, komu a jak moc vděčíte za možnost vůbec existovat?

Určitě máte spoustu problémů a trablů, které vás sužují. Mnoho věcí se vám nelíbí a nejradši byste je viděli v jiné podobě nebo je vůbec neviděli. Ve vašem životě jsou lidé, se kterými nevycházíte nejlépe, a situace, do kterých se nechcete dostávat. Toho negativního byste pravděpodobně dokázali jmenovat hodně.

Důvod je jednoduchý — všechno špatné, zlé a nepříjemné má v sobě obrovský náboj, který však neexistuje pouze sám o sobě. Kdykoli v životě narazíme na nějakou nepříjemnou situaci, bolest, selhání či cokoli, co nás vyvede z rovnováhy, spojí se současný stav se všemi minulými bolestivými, nepříjemnými a nežádoucími prožitky podobného typu a nabere na sebe jejich náboj. Pocit frustrace, zklamání, nechuti či těžkosti se tak velmi posílí a je dost náročné jej unést. Proto tak silně prožíváme a dlouho v sobě nosíme neštěstí, strach nebo žal.

Moji milí, tato kniha vznikla proto, aby vám pomohla vymanit se z okovů života, jež nechcete. Opírá se o vědomosti a informace, které jsem za roky svého vzdělávání se získala a pracovala s nimi. Vznikla proto, že považuji za nesprávné, aby všechny funkční principy mého života fungovaly jenom mně, mým přátelům a dalším pár lidem z okruhu mých známých. Tyto zásady by měl znát každý, a pokud je pozná a do svého života zavede, bude svět o mnoho lepším místem, než je nyní. Už teď je krásný, ale někteří lidé se v něm trápí. Studují školy, které je nebaví, pracují jen proto, aby si vydělali na živobytí, nemají sny, cíle, vize, neznají účel své existence ani skutečnou radost z každodenního tvoření a žití.

Moc si přeji, abyste i vy díky této knize do hloubky porozuměli tomu, co se ve vás děje, jak s tím můžete nakládat, a především abyste se svým neutěšeným životem konečně něco udělali.

Čí slova budete číst?

Dovolte mi se krátce představit. Narodila jsem se 12. 12. 1989 jako první ze tří dcer mých trpělivých rodičů, kteří na mě měli nemalé nároky.

Celé dětství až do svých osmnácti let jsem závodně hrála volejbal, vystudovala jsem církevní gymnázium a strávila čtyři roky studiem filozofie na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, kterou jsem však nedokončila.

Ve 22 letech jsem s pomocí svého otce založila společnost Perfect World s.r.o. a začala pracovat na svém vlastním podnikání — provozování jazykové školy.

Ve 23 letech jsem se vdala za svého skvělého manžela a porodila našeho prvního syna. Spolu s manželem jsme dále rozvíjeli naše podnikání a do mých 30 let dali život celkem pěti krásným a zdravým dětem. Ano, skutečně jsem byla pětkrát těhotná a všechny děti porodila přirozenou cestou. Ne, nebylo to snadné, a ano, trvalo to dlouho, bylo to náročné, a nakonec to i bolelo, ale nelituji jediného našeho minulého rozhodnutí.

Během té doby jsem se stala polyglotkou a v současnosti se domluvím anglicky, německy, španělsky, francouzsky a italsky. Jedním z mých velkých cílů vždy bylo cítit se fit a mít dobrou fyzickou kondici, proto se i po pěti těhotenstvích a porodech mohu pyšnit vypracovanou postavou a velmi dobrou fyzičkou. I stav, ve kterém se aktuálně nachází moje firma, pro mě má obrovskou hodnotu — díky skvělým a kompetentním kolegům se v ní již nemusím každodenně angažovat a mohu v jejím rámci vymýšlet nové strategie a pracovat na zajímavých projektech. Aktuálně jsem plně zaměstnaná tvorbou nového výukového systému prostřednictvím videokurzů, který bychom v budoucnosti rádi rozšířili do základních a středních škol, a tím zkvalitnili výuku a celkově proces učení v českém školství.

Možná můj výčet úspěchů působí jako vychloubání se, ale všechny tyto výsledky píši jenom proto, abyste věděli, kdo k vám bude mluvit. Nepřišly jen tak z ničeho nic, skrývá se za nimi obrovské množství práce, probdělých nocí, prodiskutovaných dovolených, neexistujících mateřských dovolených, činností navíc, které jsem dělat nemusela, a přesto je dělala, jako bylo mé studium španělštiny, francouzštiny nebo italštiny, dostávání se do formy po porodech nebo organizování dobročinných akcí.

V rámci mého životního příběhu jsem hodně studovala, četla, poslouchala a vzdělávala se, jak v oblasti podnikání, tak seberozvoje. Po celou dobu jsem přicházela do kontaktu s tisícovkami klientů a odučila stovky studentů, tudíž je pro mě jednání s lidmi a práce s nimi mojí druhou přirozeností.

Jsem také velmi vděčná za skutečnost, že se nám s manželem daří stále udržovat a rozvíjet náš skvělý vztah a v jeho rámci budovat láskyplné prostředí pro naše děti. V rámci manželství a rodičovství máme mnoho snů a vizí, které jsme odhodláni naplnit, a jejich prostřednictvím pomoci ostatním, třeba i vám, snáze vytvářet plodné a milující vztahy.

Část první:
Základní principy života

Kapitola 1
To, co každý ví, ale málokdo si uvědomuje

Věci, kterých se nám dostalo zadarmo, jsou ty nejcennější, které máme. Je to velmi paradoxní a nečekané, což dělá celou záležitost velmi náchylnou k chybovosti a nejistotě. Pojďme si společně vytvořit krátký seznam nejdůležitějších věcí, které jsme dostali bezplatně nebo je dokonce pravidelně a stále zadarmo dostáváme. Jsou jimi:

— tělo

— mysl

— planeta, na které žijeme

— rodiče

— sourozenci

— rodičovská a sourozenecká láska

— počasí

— prostředí, ve kterém žijeme

— naše děti

— partner

A mnoho dalšího. U každého z výše uvedených darů, bychom se mohli mohutně rozepsat. Naše tělo není jen jedna věc — je to komplex mnoha skvělých funkcí, orgánů a jiných entit, které jakožto celek tvoří funkční a praktický stroj, v němž může naše duše přebývat. Máme nohy k přemisťování se, ruce k manipulování s předměty, ústa k mluvení, zuby na kousání, vlasy chrání naši hlavu a zároveň nás zkrášlují. Máme oči k vidění, uši k slyšení, svaly, abychom se snadněji a s větší lehkostí pohybovali, naše orgány pracují na tom, aby náš stroj dokonale fungoval. Mozek vede k přemýšlení, máme mysl, abychom mohli tvořit, zamýšlet se, vymýšlet a rozhodovat se. Naše duše nachází v těle bezchybné útočiště, kde se může plně realizovat. Díky tělu a mysli může duše snadno zacházet s okolím, projevovat se.

Vše nám bylo dáno, aniž bychom se za tyto dary komukoli jakkoli odvděčili. A jak na ně reagujeme my? Většinou dost neadekvátně. Místo toho, abychom své tělo opěvovali, milovali jej a byli za něj vděční, se na něj nezřídka hněváme, nestaráme se o něj s potřebnou pečlivostí a bereme ho jako samozřejmost. Nezřídka jej nepříliš pečlivě chráníme, s lehkovážností jej vystavujeme nebezpečí a neděláme si velké starosti, jak to s ním dopadne. Bereme jako samozřejmost dokonce i fakt, že se za každých okolností zvládne zregenerovat a pokud se mu to nepovede dostatečně rychle nebo dobře, jak bychom si představovali, jsme naštvaní a stěžujeme si. Jen hrstka z nás se pak po velké tragédii konečně probere a uvědomí si, jak obrovskou chybu dělala, když žila bezhlavě a bez vděčnosti za všechny „samozřejmosti“, které bez jakýchkoli zásluh využívala. Z těchto situací pak vznikají srdcervoucí příběhy a filozofické knihy začínající slovy: „Můj život se změnil 5. dubna roku 1994, kdy jsem jen o chlup unikl/a smrti.“ Opravdu potřebujeme jen o chlup uniknout smrti, abychom si uvědomili, že to nejcennější, co máme, nestálo, nestojí a nikdy nebude stát ani korunu?

Nejvzácnější samozřejmosti

Když se nad tím v klidu pozastavíme, uvědomíme si, jak velká, ale zároveň jasná — a ne příliš náročná na pochopení — pravda to je. Vždyť co bychom dělali s naším autem, ať už je jakkoli velké, rychlé či drahé, kdybychom neměli ruce a nohy? Jak bychom ocenili nejvybranější jídla nebo i ta zcela obyčejná, kdybychom neměli ústa a trávicí trakt? K čemu by nám byla na světě láska, kdybychom ji nedokázali cítit nebo ji neuměli rozlišit od nenávisti? K čemu by byla krása celé planety, kdybychom ji neviděli vlastníma očima? Vnímáte nyní, jak silné, mocné a nesamozřejmé jsou všechny dary, které nám byly dány shůry od pradávna a zcela zdarma?

Věřím, že na tom není nic k popření. Toto je ve skutečnosti ta nejdůležitější věc na světě, kterou je třeba si zvědomit. Měli bychom ji znát, uvědomovat si ji a každý den si ji připomenout. Když ji přijmeme za vlastní, budeme následně schopni jednat v souladu s její důležitostí. Nebudeme upřednostňovat drahé, hezké nebo nóbl oblečení před krásou vlastního těla. Nebudeme ignorovat odpadky v lese, nepořádek před vlastním domem nebo ptactvo, které v zimě nemá co jíst, protože budeme chtít planetě Zemi a jejím dokonalým výtvorům podat pomocnou ruku. Nebudeme proklínat počasí, přestože nám zkazilo plány, protože si uvědomíme, že by nás ze dne na den mohlo sprovodit ze světa. Co znamená bouřka, déšť nebo trocha krup v porovnání s tornádem, silným a ještě silnějším mrazem nebo horkem, které bychom jako lidstvo nepřežili?

Všechno, co máme, čeho se nám dostalo a co využíváme zadarmo, je nejdokonalejší, jak jen může být. Pokud to tak nedokážeme vidět, je před námi ještě kus cesty, kterou musíme ujít. Vždyť na co by nám byl druhý člověk, kdybychom s ním neuměli — jakkoli, klidně beze slov — komunikovat? Na co by nám byla naše schopnost tvořit, kdybychom neuměli vytvořit myšlenku? Na co by nám byla možnost vymyslet naprosto cokoli, na co si vzpomeneme, kdybychom neměli představivost? Na co by nám byl záměr a tah na branku, kdyby nám chyběla schopnost se rozhodovat? A jak by se nám žilo bez paměti? Bez možnosti rozpoznat, co je v souladu s naším svědomím? Co kdybychom neuměli vymýšlet nic nového? Mohli bychom pokračovat dál. Pravděpodobně o tom s vámi nikdo ještě nemluvil a v minulosti jste se nad tím ani vy sami příliš nezamýšleli. Nevadí. Uděláme to nyní společně. Každopádně doporučuji toto zamyšlení neprovádět jednou za život, ale určitě častěji. Radím vám také o něm mluvit s vašimi bližními. Ukázat tento úhel pohledu vašim dětem. Promlouvat o něm s těmi, na kterých vám záleží, a dalšími, kteří řeší nějaké trable a chtějí s nimi pomoci.

Síla, co je v nás

Je fakt, že nejcennější věci bereme jako samozřejmost a důvod naší nespokojenosti nebo nezdarů. Často sázíme na vnější vlivy, okolí, někoho jiného, štěstěnu nebo na materiálno všeho druhu — oblečení, počítač, knihy, boty, auto, oblek, make-up, vlasy, tváře, pomůcky, peníze. A to do takové míry, že se velmi snadno dostáváme do začarovaného kruhu zmatení, ze kterého se nám nedaří vystoupit. Studujeme školu, která nás moc nebaví, protože nám ji naordinovali rodiče či my sami, abychom následně dělali práci, do které se netěšíme a kde děláme otroky sami sobě, systému nebo pracovním hodinám jenom proto, že pracovat od osmi do pěti je přece normální, protože kdo nepracuje, je buď hloupý, divný nebo zloděj. Chceme vydělávat hodně nebo alespoň nějaké peníze, protože potřebujeme zaplatit účty za dům nebo byt, kde buď netrávíme tolik času, kolik bychom chtěli, protože musíme vydělávat peníze, nebo tam naopak jsme příliš často a nejradši bychom tam nebyli. Bez peněz se prý nedá žít. Mohli bychom pokračovat donekonečna. Děláme mnoho činností bez toho, aniž bychom se občas zamysleli, proč. A zda je toto proč skutečně naše nebo zda jsme ho jen bezmyšlenkovitě převzali od našich rodičů nebo kohokoli jiného, kdo jej převzal od dalšího, aniž by nad tím kdy v minulosti vůbec přemýšlel.

A tak se často stane, že jsme výsledkem mnohých proč, která přestože vůbec nejsou naše, námi se stala a my jsme se stali jimi. A proč? Protože jsme si nikdy neuvědomili, že největší bohatství, které existuje, máme v sobě, dostali jsme jej zadarmo a jediné, co musíme, je naučit se s ním pracovat a využívat jeho veškerý nebo alespoň částečný potenciál.

Sílu, která je v nás, vnímáme tak moc jako samozřejmost, až nám naprosto uniká, že jen a pouze s jejím využitím a jejím přičiněním, můžeme opravdu tvořit. Ten, kdo objeví sílu, krásu a hloubku sebe sama a svých kvalit, může vytvořit život takový, jaký má smysl, a vedoucí k hodnotnému výsledku. Každý člověk, který něco takového kdy dokázal, dokazuje nebo dokáže, do určité míry zná, využívá a pracuje s věcmi, které mu byly dány bez jeho přičinění. Uvědomil si, jaký poklad v nich je skryt, a jak potřebné je jej najít, opečovat a následně použít k tvorbě.

Moji milí, přeji vám, ať se i vám toto podaří. Naše společná cesta za vaším životem v pravdě, kráse a ryzosti právě začíná. Nyní již víte to, co si potřebujeme všichni uvědomit jako první předpoklad — to nejcennější, co máme, nestálo nic, a je nám plně k dispozici. Teď. Není třeba na nic čekat. Můžeme se do toho pustit.

Cvičení:

Napište si minimálně 30 věcí, kterých se vám dostalo v životě zadarmo a za něž jste vděční.

Následně si vedle každé věci napište, jak by se váš život změnil, kdybyste ji neměli k dispozici.

Kapitola 2
Rozumíte vlastní mysli?

Dobře, máme dokonalou výchozí pozici. Všechno, co potřebujeme, je tady. Pojďme se s tím nyní naučit pracovat. Rodiče a naši blízcí nás brzy naučí pracovat s vlastním tělem. Jsou dobří v tom, aby nás dovedli k prvním krůčkům, k pevnému postavení se na vlastní nohy, naučí nás čistit si zuby, mýt si ruce, papat, chodit na záchod, učesat se. Vysvětlí, proč je důležité cvičit, naučí nás jezdit na kole, ukáží rozdíl mezi ovocem a zeleninou, bílou a černou. Postarají se o to, abychom chodili čistě oblečeni a měli správnou obuv. Zapíší nás na kurzy plavání a lyžování, později také tancování nebo jiných vhodných dovedností. Postarají se o zápis do školy a naši pravidelnou docházku tam. Záleží jim na našich známkách a chtějí, abychom se dobře učili. Je jedno co, vše přece vědí ve škole, hlavně, aby náš prospěch byl co možná nejlepší a my mohli pak jednou dělat dobrou práci.

Myslí to s námi dobře. Dělají všechno, co kdysi někdo dělal s nimi a co dělali předtím s ním. Celkem ucházejícím způsobem daný systém funguje, a tak ho kopírujeme a budeme kopírovat, dokud stále bude postačující. Není to špatné, ale něco tomu chybí. To něco je především absolutní absence pozornosti směřované k naší mysli. Dítě se velmi brzy naučí chodit, jezdit na kole, plavat, běhat, mluvit a chovat se ve skupině, zároveň je však zcela nevzdělané v oblasti toho, co nosí v hlavě. Vůbec netuší, proč ho tu a tam nějaká věta od maminky zabolí, proč někdy pláče, proč je jindy veselé, proč se cítí tak dobře, když je nadšené, co způsobuje, že se nudí, co to znamená, že má strach. Proč občas nějakého spolužáka nenávidí a pak má chuť se k němu nějak chovat. Neví, jak zacházet s pocitem lásky a náklonnosti. Co způsobilo, že se hněvá? Jak předejít tomu, aby se to neopakovalo? Jak se v takové situaci chovat? A ne protože to říká maminka, ale já sám se tak chovat chci, protože vím, že tak to je správně?

Jde o velmi důležité otázky. Nechci říci, že jsou důležitější, ale jsou minimálně stejně tak důležité jako čištění zubů, oblékání si ponožek nebo používání pera při psaní. Přesto je rodiče s dětmi neřeší. Ani učitelé. Ani babička a děda. Ani sousedé. Ani chůvy. Nemá smysl zamýšlet se nad tím a rozebírat důvody toho, PROČ tyto důležité otázky netvoří polovinu výchovy dítěte nebo alespoň třicet procent. Ve skutečnosti pravděpodobně netvoří ani jedno procento. Jsou zcela zastřeny větami typu: „Vysmrkej si nos.“ „Zmiz!“ „Nehrb se!“ „Umyj si ruce!“ „Ukliď si v pokoji!“ „Jdi se učit!“… další si jistě domyslíte sami.

Naše mysl jakožto parťák na celý život

Jak smutné. Rve mi to srdce. Od narození žije naše duše den co den, noc co noc v dokonalém spojení s vlastní myslí, aniž by vůbec věděla a tušila, jak tento parťák na celý život funguje. Všechno, co se nám děje, vnímáme jako nevyhnutelnost, a samostatně se s tím učíme pracovat a vyrovnávat, protože nám nic jiného nezbývá. Láska, nenávist, krutost, selhání, pocit touhy, strachu, úzkosti, bolesti, chtíče, zlosti, odpuštění. To všechno v nás vře! To všechno zažíváme den co den a vůbec, ale VŮŮŮBEC s tím neumíme pracovat. Ba co víc, neumíme o tom ani mluvit. Když jsme malí, ještě se do toho občas pustíme: „Mami, já mám strach.“ „Tohle nechci dělat, mě to nebaví.“ „Nelíbí se mi, že na mě Toník křičí.“ „Stydím se, když říkáš, že jsem nemehlo.“ „Tati, já tě miluju.“