Šalvěj a Meruňka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Musálková Jeckelová

Šalvěj a Meruňka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Šalvěj

a Meruňka

Jana Musálková Jeckelová

Nejlaskavějším, Aničce a Zdenkovi Jeckelovým

Pro Vojtíška a Ondráška

© Jana Musálková Jeckelová, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7650-953-5

ISBN 978-80-7691-125-3 (1. zveřejnění, 2023) (epdf)

ISBN 978-80-7691-156-7 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN 978-80-7691-157-4 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

1 První povídání

U domu starého pana Vincenta stojí odjakživa velký ořešák. Vlastně tam stál už tehdy, když byl jeho nynější obyvatel ještě dítětem.

Jako malý si Vincent hrával na pískovišti u prkenného plotu v rohu zahrady a strom nad ním galantně držel stín. Tvářil se tak vlídně, jak to jen stromu může jít, a své větve otevíral jako náruč, aby chlapec mohl pohodlně vyšplhat až do koruny.

Oba povyrostli. Z chlapce byl najednou silný muž, který občas bezděky pohladil kůru statného kmenu. Podlouhlé žilnaté listy ořešáku ševelily dál a chladily vzduch za okny ložnice. V teplém světle lampy si tam večer co večer pročesávala dlouhé vlasy Vilma, Vincentova žena.

Čas běžel dál a z muže v plné síle se stal starý pán.

Ve velkém domě už žije sám, tedy ne tak docela. Zrovna teď stojí na terase v patře, stále pevný a rovný jako ořešák, kolem očí jemné vějířky vrásek, na tváři zasněný úsměv. Hlavou se mu honí myšlenky na dřívější časy, tak jak vzpomínky starým lidem chodí často na mysl. Silný vítr mu k nohám shazuje ořechy. Jako velké dřevěné korálky se kutálejí po dlaždicích a padají do okapové roury. Opakuje se to každý rok.

Vincent se nakloní přes zábradlí, položí dlaně na chladivý kov, zavře oči a se vzpomínkou k němu přilétne šalvějová vůně vlasů jeho ženy.

„Jsou v okapu!“ vykřikovala kdysi Vilma a smála se neposedným ořechům.

Vítr jí u toho zvedal tmavé dlouhé prameny vlasů do výše a točil je do prstýnků. Pak Vilma s Vincentem postrkovali ořechy ulámanými větvemi okapem dál, až jeden po druhém vyskákaly z roury do trávy.

Byl to zvyk. Každoroční rituál Vincenta, Vilmy a ořešáku.

„Podívej, Meruňko, sbírá ořechy,“ říká pes Šalvěj a tiskne čumák na sklo francouzského okna.

„Hmmm, ořechy?“ protahuje se kocour, oranžový jako meruňky. Má jemný a hebký kožich, moc toho nenamluví a víc času prodřímá, než probdí. Je to vlastně poprvé, co se psem tolik mluví, přestože vedle sebe žijí už řadu let.

„Ano, udělá z popadaných ořechů v trávě kruh, položí do něj lucernu a zapálí v ní svíčku,“ vysvětluje šedý pes a přešlapuje u okna. Nejraději by se rozběhl za pánem, ale dobře ví, že na sbírání ořechů chce být Vincent sám.

„Paní Vilma milovala vůni šalvěje, tamhle v rohu kdysi rostl doslova šalvějový koberec,“ vypráví pes a nespouští oči ze starého pána.

„Hmm,“ zavrněl kocour. Pod šalvějovým kobercem si zřejmě představil běhoun z předsíně. Většinu času totiž trávil na parapetu v kuchyni a moc toho o světě nevěděl.

„No a ty? Ty máš taky rád ten koberec, jsi přece Šalvěj…?“ svitlo Meruňkovi.

„Ptáš se, jak jsem přišel ke svému jménu?“ odtušil pes. Měl nebývale laskavé oči a na svůj věk ještě pěkně lesklou šedou srst.

„To bylo tak; když nás jako štěňata poprvé vypustili z domu, zakrátko jsem nebyl k nalezení. Už se stmívalo, když mě paní Vilma objevila spokojeně spícího ve voňavé šalvěji. Voněl jsem tak silně, že mi už nikdo neřekl jinak než…“

„Šalvěj!“ doplnil kocour.

A zatímco si pes a kocour vyprávěli o šalvěji, starý pán zapálil svíčku v lucerně a zamyšleně se zastavil pod mohutným stromem.

Meruňkovi se začaly klížit oči, schoulený v klubíčku na vyhřátém okenním parapetu jemně předl a pomalu se propadal do světa snů…

„Meruňko!“ přiblížil se k malému kocouřímu čumáčku ten větší, psí. „Ještě nespi,“ naléhal Šalvěj, „chtěl bych vědět, proč ti říkají Meruňka.“

„Pamatuji si, že ležím v košíku,“ začal ospale kocour, „kolem mě jsou samá teplá nemotorná tělíčka a slyším hlasy ‚Podívejte, všechna koťata jsou černá a tohle jediné je oranžové, vypadá jako meruňka!‘ Později jsem pochopil, že vypadám jinak než ostatní koťata z našeho košíku. Černá ovce.“

Šalvěj zakroutil hlavou. „Kdepak černá ovce, ale bílá vrána! Jsi výjimečný.“

„Kdeže, jsem úplně obyčejný nezajímavý kocour a nejraději ležím na parapetu. Když jsem zjistil, že jsem jiný než ostatní, raději jsem zůstával v domě, až jsem úplně přestal chodit ven,“ řekl kocour a lehce se otřásl nad představou chladného vzduchu a vlhké trávy. „Alespoň jsem v bezpečí a nic se mi nestane… A teď už mě nech spát,“ dodal.

„Meruňko s oranžovým kožíškem, budu ti každý večer vyprávět, jaký je svět venku. Jak voní zem, jak křičí vlaštovky v letu a jak křupe pod tlapkami sníh…, “ sliboval pes.