Dobrodružství z Among Us
Mise Morwen

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Kopecká

Dobrodružství z Among Us: Mise Morwen – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Tereza Kopecká, 2022

Illustrations ©Tomáš Kopecký, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-264-4487-9

ISBN e-knihy 978-80-264-4511-1 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4512-8 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4510-4 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Sobota

Dnes je na naší vesmírné základně dost rušno. Je nás tu na EM.ZO-0912 asi sto padesát a to nepočítám učitele a ostatní zaměstnance, jako jsou kuchařky, piloti, uklízečky, technici, dva lékaři, pět zdravotních sestřiček a ještě spoustu dalších lidí, o jejichž práci toho vlastně moc nevím. A všichni tihle dočasní i stálí obyvatelé základny právě chystají pompézní předzkouškový večírek.

Ještě nikdy jsem neslavil nic, co by teprve mělo přijít. Moje máma je totiž extrémně pověrčivá, a tak nesmíme dopředu slavit ani narozeniny, protože by to přitáhlo neštěstí. Nebo když jsem se chystal k odletu ze Země sem na základnu a prohlásil, že to bude určitě skvělé, máma na mě vykulila oči a zakázala mi nalodit se, protože jsem prý tímhle předčasně pozitivním prohlášením celý svůj pobyt v programu pro nové vesmírné piloty totálně zakřiknul. Táta ji ode mně musel doslova odtrhnout! Cítil jsem se tak trapně! Byl jsem přesvědčený, že podobnou odletovou scénou se jen tak někdo z nováčků nezapíše.

Od té doby uplynuly dva roky. A příští týden nás čeká hlavní závěrečná zkouška - samostatný let vesmírem. Ještě nevím, s kým budu v týmu, to se dozvíme až dnes večer, kdy ředitel vylosuje jednotlivé posádky. A protože nikdo netuší, jak při zkoušce dopadne (třeba s kosmickou lodí ztroskotá?), máme si před případnou smrtí ještě užít našeho mladistvého života, zatančit si, nacpat se sladkostmi, které nám tu běžně nedovolují a třeba se i rozmyslet, že nám sláva na Zemi za tenhle risk nestojí a zkoušky předem vzdát.

Já jsem se do vesmírného programu přihlásil proto, že jsem si vždycky přál být pilotem vesmírné stíhačky. Jasně, tohle není žádná stíhačka, ale taková malá kosmická lodička, ale někde se přece začít musí!

Jedno však musím přiznat. Nerad bych do týmu vyfasoval samé holky. Jo a ani nechci toho nového kluka, co sem přiletěl teprve před měsícem z jiné základny. Myslím, že se jmenuje Alex nebo tak nějak.

Holky jsou šíleně natěšené na večerní tancování. Vyzdobily společenskou místnost stuhami a girlandami a na světla vyrobily barevná stínítka, aby prý vytvořily romantickou atmosféru. Pořád se něčemu chechtají, šeptají si a když jdou kolem nás, rozhihňají se a dají se do běhu. Je možné, že se vůbec nestarají o to, že nás v pondělí čeká odlet? Já si celkem dost věřím, že to zvládnu, jsem jeden z nejlepších v naší třídě, ale stejně… Vyplout s dalšími čtyřmi lidmi, které si ani nemůžu vybrat, do nekonečného kosmického prostoru? Řídit loď a spolehnout se přitom na to, že někdo omylem neodpálí motor nebo nás nenaviguje přímo do červí díry?

Přijde mi, že jsem si teprve teď uvědomil, co nás vlastně čeká. A holky se nafukují s balónky, roznášejí barevné kelímky na pití na všechny stoly, vybírají hudbu a aranžují sladkosti do všelijakých komínků a věžiček. Proto mám trochu obavy, abych neschytal do posádky samé holky…

Včera mi volali táta s mámou. Snažili se tvářit nadšeně a podpořit mě, ale v očích jsem jim viděl obavy. Máma mi dokonce řekla, že kdybych to přece jen chtěl vzdát, nikdo se na mě nebude zlobit a rozhodně si nikdo nebude myslet, že jsem zbabělec. Tak to mi stačilo. Rychle jsem hovor ukončil, protože to vypadalo, že se máma každou vteřinou rozbrečí.

Mám tady tři nejlepší kámoše. Oskara, Tedyho a Sama. Oskar je sportovec a v jednom kuse nás zasypává novinkami ohledně jeho oblíbeného fotbalového týmu. Někdy je to dost otravné, ale naštěstí po nás nevyžaduje aktivní konverzační účast. Díky tomu se může Sam během jeho monologu věnovat čtení komiksů a my s Tedym třeba herním konzolím a nebo když nás omrzí poflakování v kajutě, vyrazíme do společenské místnosti zahrát si virtuální hospodářství, což je hra navržena původně k tomu, abychom i tady ve vesmíru měli aspoň letmý kontakt s přírodou. Principem hry je pečovat o hospodářská zvířata a o pole, ale my jsme přišli na mnohem zábavnější využití virtuálního prostředí venkova, jako jsou souboje s vidlemi, slepičí závody a nebo šílené sestřihy ovčí srsti.

S Oskarem, Samem a Tedem spolu sdílíme jednu kajutu a všichni si píšeme deník. Tedy totiž první den řekl, že kdyby náhodou umřel, chce, aby po něm aspoň něco zbylo a my ostatní jsme se k jeho myšlence přidali a začali si zapisovat, co tu každý den prožíváme. Na jednu stranu to není nic moc zajímavého. Chodíme do školy stejně, jako jsme chodili doma na Zemi a jednou týdně máme výuku na simulátorech. Odpoledne máme dvě hodiny osobní volno a navečer se scházíme ve společenské místnosti, kde se hrajou různé hry, koukáme na telku a nebo můžeme požádat o doučování. Je tu i malý obchůdek a kadeřnictví. Dvakrát v týdnu chodíme k psychologovi, aby se přesvědčil, že nám z izolace na vesmírné základně nehrabe. No, jak komu...

Právě nás svolávají do společenské místnosti. Doufám, že mě nikdo nebude nutit tancovat a nebo jíst mini dortíčky s jednorožcem.

Neděle

Včera se stalo to nejhorší, co se mohlo stát. S Oskarem, Samem a Tedym jsme se dovlekli do společenské místnosti a obsadili tam stůl, který se nacházel co nejdál od tanečního parketu a zároveň blízko východu, abychom mohli v případě dívčího útoku vzít rychle roha. Sice jsme to měli daleko k občerstvení, ale žádné jídlo na světě nás nemohlo donutit, abychom se stali snadnou kořistí tancechtivých čarodějnic. Z repráků se linula tichá, pomalá hudba a na stolech ležely ubrousky poskládané do tvaru žabek, které jsme s klukama okamžitě přeskládali na stíhačky. Pruhovaná růžová brčka jsme překřtili na flusačky a začali jsme žmoulat zásobu nábojů v podobě papírových kuliček, které jsme plánovali střílet holkám do precizně vyčesaných, zapletených a všelijak složitě zamotaných a nazdobených účesů.

Jen Oskar byl chudák hodně nervózní, protože poslední týden ho neúnavně pronásledovala střelená Niky a naprosto bezostyšně mu slibovala první tanec.

Myslím si, že napsala i dopis, který Oskarovi strčila do sešitu údržby leteckých strojů, když byl o hodině otočený čelem ke mně. Nikdy to sice nepřiznal, ale já viděl, jak mu tam dala něco, co když po chvíli objevil a přečetl, zrudly mu uši, a pak ten čtvercový papírek popsaný červenou fixou roztrhal na miniaturní kousíčky, které o přestávce vyhodil do koše. Dělal jsem si z něj srandu, že mu neodbytná Niky napsala milostný dopis a on mi dal schválně snožku , až jsem sletěl na všechny čtyři. To bylo jasné potvrzení mojí domněnky!

I teď se Niky po Oskarovi neustále ohlížela a culila se na něj jako natěšená nevěsta. Oskar se pokoušel proměnit v želé a stéct po židli pod stůl, ale brzy mu byla krycí poloha značně nepohodlná, a tak boj nakonec vzdal, alespoň své stalkerce nastavil záda a utěšoval se představou, že jí při první příležitosti flusne do účesu užmoulanou papírovou kuličku.

Ještě před oficiálním zahájením párty nakráčeli do společenské místnosti plné nedočkavců třídní učitelé a vezli před sebou na kovovém jídelním vozíku, který si pravděpodobně vypůjčili od kuchařek, obrovský stříbrný hrnec.

„Hele, kluci,“ zašeptal Oskar, „hádejte, kolik učitelů je potřeba na přivezení jednoho hrnce polívky?“

Než jsme stačili vtipně zareagovat, strhl na sebe pozornost ředitel, který začal tleskat a cpal se dopředu před učitele. Hlasy v místnosti utichly a vystřídalo je nejisté šeptání. Ředitel vytáhl z kapsy bílý látkový kapesník a otřel si potem lesklé čelo.

„Než zahájíme společenský večer,“ spustil, „vylosujeme posádky pro závěrečnou zkoušku.“

A bylo to tady. Ztuhl jsem nervozitou tak, že jsem se zapomněl nadechnout.

„Nechápu, proč musí týmy losovat,“ zavrtěl hlavou Tedy. „Vždyť je to jedno, kdo s kým bude. Mohli nás nechat, ať si vybereme sami.“

Oskar sevřel v dlaních oba palce a zavřel oči. „Proboha ať nejsem s Niky, ať nejsem s Niky!“ modlil se.

Ředitel ponořil ruku do hrnce a vytáhl postupně pět lístků, které vložil do kelímku. Na kelímek napsal fixou číslici jedna. „Tak a máme první tým,“ vysvětlil. Pak následoval další kelímek a s každým vytažením lístku jsem se čím dál víc potil. Dokonce jsem přestal vnímat hudbu, která se linula společenskou místností.